Хървое Хитрец
Смоговци
Романче за малко по-големи деца и за малко по-малки юноши

Превод от сърбохърватски: Виктория Менкаджиева, 1986

chitanka.info

Глава 1

В която Дадо и Дългоносия се будят по много странен начин, а след това нагъват пищяли с менискус

Първи се събуди бащата.

Това всъщност не беше никакъв баща, защото, доколкото Дадо знаеше от учебниците си, истинският баща би трябвало да изглежда по-възрастен и по-сериозен и което е най-важното, да бъде късо подстриган, докато неговият имаше коса по-дълга и от косата на учителката, непрекъснато правеше разни физиономии и дрънкаше такива ужасни глупости, че майка му трябваше да го хока като някакъв сополанко.

Не, Дадо беше сигурен, че тук и дума не може да става за баща. Този човек му беше татко, това да. Но баща — в никакъв случай.

И освен това не се събуди сам (таткото, де), защото не можеше да направи това поне до обяд, а го стресна от сън онова малко чудовище на нощното шкафче, което виеше като сирената на нюйоркския шериф: е-е-е-е-и-и-и-и, при което така бясно и страстно играеше казачок, че с голямата си стрелка се удряше по носа, а с малката — по колената.

Ако не трябваше да води Дадо на училище, можеше така сладко да си поспи.

Спомни си ония щастливи дни, когато беше сам като волна птичка и тая волна птичка си хъркаше колкото си иска.

А Дадо даже не чу будилника. Спеше дълбоко и когато таткото се върна с киселото мляко, бухналите хлебчета и пастета. Спеше и когато той отвори вратата на малката му стая и каза:

— Дадо, хайде ставай, време е за училище!

Едва тогава Дадо се поразсъни малко, т.е. без да отваря очи сърдито изломоти нещо, обърна се на другата страна и се зави през глава. Таткото обаче не беше толкова наивен и не си въобразяваше, че ще го вдигне от първия опит, затова след няколко минути пак влезе и изкрещя като луд:

— На училище-е-е-е-е!

Дадо се стресна, зарита с крака, сякаш го беше лизнала крава по стъпалата, изохка, сякаш някой го беше убол с игла по дупето, а косата му така щръкна, че се показа изпод косматата завивка и таткото можа да открие мястото, където се намираше рошавата му глава. Промъкна се като индианец, приближи уста до ухото на Дадо и пошушна:

— Имам нов комикс…

— Наистина ли? — попита Дадо, почти разсънен.

— Да. Оная глупост „Капитан Марко“.

Дадо моментално изскочи от косматата завивка като бълха от кучешка козина.

— Като се облечеш — каза така нареченият баща.

Дадо се повлече към банята. Застана пред клозетната чиния, извади пишлето си от пижамата и не улучи с повече от три сантиметра.

Все още не беше се разсънил както трябва. Протягаше се, размотаваше се, а таткото час по час викаше от кухнята:

— Ей, Охлю-бохлю, побързай!

— Мия си зъбите — викаше Дадо през зъби.

— Внимавай да не ги лъснеш много, че езикът ти може да се подхлъзне и да си счупи крака.

— Какво ще ядем? — попита Дадо, излизайки след няколко минути с накриво закопчана риза.

— Ами… туберкулозни дробчета с оцет и пищял с менискус.

Дадо се превиваше от смях, което ужасно се харесваше на таткото, тъй като се мислеше за страшно остроумен.

После големият каза:

— Обикновената кльопачка. Кисело мляко и пастет.

Гледаха хлебчетата. На Дадо му се стори, че таткото си е избрал по-голямото и докато той отваряше консервата, малкият измамник ги размени.

Таткото наведе към консервата своя страхотно дълъг, но съвсем безполезен нос и рече:

— На мен ми смърди. А на тебе?

Дадо помириса и одобри продукта.

Таткото взе хлебчето, погледна го, а после, като впери поглед в очите на Дадо, каза спокойно:

— Отвратителен малък негодник.

И си взе обратно хлебчето, а на Дадо даде Дадовото.

Чак тогава Дадо видя, че татковото е малко загоряло отдолу, а неговото не е.

— Знаеш ли си стихотворението? — попита Дългоносия, без да вади носа си от киселото мляко.

— Знам го — каза Дадо неубедително.

— Да чуя.

Дадо измънка стихотворението, а Дългоносия рече:

— Ужасно.

Глава 2

В която Дадо и Дългоносия отиват на училище, а тоя, последният, спасява закъснелите ученици

Майка му беше приготвила чантата още от вечерта (тя сега вече отдавна бачкаше), така че на Дадо му оставаше само да я натовари на гърба си, в което Дългоносия му помагаше, като подвикваше „Е-е-е-й!“ и „Ди-и-й!“, докато не му нагласи както трябва хамута, но под тежестта на товара малкият така се преви назад, че главата му почти опря пода. Дългоносия го изгледа доволен, тупна го с ръка по гърба и викна:

— Който се мъчи, той ще се пъчи.

Дадо го погледна обидено и се затътри към вратата. В чантата си имаше математика, тетрадка по математика, тетрадка по природознание и обществознание, тетрадка по четене, бележник за записване или както Дългоносия казваше, „бележник за изкуфели“, „Моят дом и роден край“, оная „Златна ладия“ с километричните стихотворения, „Радост“, моливни бои, кутия за моливи, линия, едни смрадливи пантофи и пешкир.

На улицата попаднаха в колона от безмилостно натоварени екземпляри от породата ученици — момчета и момичета с изплезени до земята езици, които влачеха знанията си по два начина: едни като Дадо — на гърба си, с мъка пазейки равновесие, сякаш ходеха по въже, а други мъкнеха чантите главно с дясната си ръка, която вече толкова им се беше удължила, че преспокойно можеха да се почесват по петите дори и когато се изтегнат вечер в кревата.

По-големите деца вървяха сами, а по-малките ги водеха майките или татковците им, но имаше и малчугани, които никой не водеше, и така, всички заедно — и малките, и големите, и най-големите — стигнаха до зебрата, която беше много по-трудно да пресечеш, отколкото да яхнеш онази истинската — от зоологическата градина.

На шофьорите и през ум не им минаваше да спрат и да пропуснат нито малките, нито големите, а още по-малко най-големите и профучаваха като огромни мравояди.

Дългоносия крещеше подире им:

— Проклети идиоти!

Но те естествено не го чуваха.

Входната врата се заключваше в осем без пет и точно в осем без пет Дадо и Дългоносия се шмугнаха покрай дебелата чистачка, която, директорът беше задължил точно в осем без пет да заключва вратата и да не пуска никого (никого!) повече в училището, дори и него, т.е. директора.

И така Дългоносия и Дадо успяха да се промъкнат, но вратата неумолимо се затръшна под носа на десет закъснели ученици и ключът щракна в бравата.

В преддверието Дадо си събу обувките и навлече пантофите, а докато той вършеше това, Дългоносия подсвирна след една учителка.

След учителка!

Умът му не го побираше! Да подсвирква след учителка. И на всичко отгоре Дългоносия каза:

— Готино маце.

От това Дадо окончателно се убеди, че Дългоносия не е в ред, и като промърмори нещо в знак на протест, изчезна в дългия коридор.

Дългоносия се запъти към вратата и видя отчаяните, почти разплакани лица на закъснелите ученици, които се притискаха към стъклото, но чистачката явно беше с каменно сърце.

Дългоносия се приближи към нея и каза:

— Знаете ли какво? Не поддържате добре училището.

— Тъй ли? А отде знаете това? — попита тя развълнувано.

— Вижте оная паяжина там горе в ъгъла.

— Къде?

— Там, там, погледнете.

Тя се вторачи в набедения ъгъл, а Дългоносия използува тоя момент, превъртя ключа в бравата и закъснелите ученици се втурнаха в преддверието.

— Аз нищо не виж… — започна чистачката, връщайки главата си в нормално положение, но като видя какво е сторил Дългоносия, се разкрещя: — Туй да ви е за последен път! Ще ви обадя на директора!

— Целувам ви ръка — каза Дългоносия. — И така, до утре по същото време.

Тя сърдито гледаше подире му, но накрая сви рамене и разтегна уста в усмивка, така че се видяха и трите й златни зъба. Всъщност тя нямаше каменно сърце, а се страхуваше от директора и най-вече от това, че никога не знаеше накъде гледа, защото едното му око винаги гледаше на запад, а другото на изток, естествено, ако беше обърнат с гръб на север или на юг или пък обратното…

Глава 3

В която се разказва как таткото на Слона преживя множествата на числата до сто заедно с трагичните последици от тях

— Хайде сега ти, Дадо — каза учителката. Днес тя имаше нова прическа. Дадо я гледаше и си мислеше как ли това чудо се крепи на главата й. Сигурно я е топнала в лепило „ОХО“, реши той… — Е, Дадо — тя ставаше агресивна. — От началото!

Дадо погледна през прозореца, после към Щефек Врагец, който подло се подсмиваше, и започна:

— Ние, децата, ще построим град

с много зелени смокини.

— Градини — поправи го учителката. Щефек злорадо се ухили до уши. — По-нататък…

— Ние, децата, ще построим град

с най-големия…

— Дом — услужливо подшушна Щефек.

— С най-големия дом на любовта — завърши Дадо.

— Седни си — позеленя учителката, но после, като се сети какво всъщност бе казал Дадо, почервеня.

Дадо се отпусна на чина и ръгна с лакът Щефек, който се превиваше от смях.

Останалите знаеха стихотворението — кой повече, кой по-малко. След това учителката, чиято прическа не й стоеше вече така добре както в началото, тъй като косата й настръхна от рецитираното на Дадек, реши да продължи, пък каквото ще да става.

— Днес ще вземем „Учениче“ от Владимир Назор, поета, чието име носи нашето училище. Най-напред аз ще ви го прочета, а после вие ще кажете кои думи са ви непознати или пък ако ги знаете — какво означават.

Четеше доста добре.

— И така — каза тя, като свърши, — кажете ми например какво значи „думам“.

Гордана, на чиято пола Дадо тъкмо се опитваше да залепи една съвсем протрита картинка с крава, почувствува, че е ударил нейният час, и каза:

— Това значи думкам, удрям по нещо.

— Не — рече учителката. — Това означава: говоря, приказвам… Да видим знаете ли какво значи „ядовит“.

Дадо дълбокомислено мълчеше и гледаше през прозореца. Видя, че строежът на новата кула на Слеме бързо напредва.

— Това значи, който може да се яде — отново скочи Гордана така енергично, че кравата падна от полата й. Дадо беше разочарован. Учителката също.

— Не, Гордана, това означава сърдит.

Гордана изпухтя. Днес никак не й вървеше.

* * *

През междучасието Слона така стремително връхлетя върху Щефек, че той полетя към шкафчетата за обувки и скоро на главата му изскочи хубава твърда цицина. Щефек не каза нито дума, но когато отидоха да закусват, не си изяде филията с мармалад, а грижливо я уви в книжна салфетка.

Учителката влезе, всички станаха, а Щефек използува тоя момент и сложи филията с мармалад на чина на Слона. Той седеше на втората редица, вдясно от Щефек и за малкия Врагец не беше трудно незабелязано да стори това.

Слона седна върху мармалада и лицето му се изкриви като ужилено от оса.

Той се надигаше бавно и като разтегляше нишките мармалад, сантиметър по сантиметър отлепваше панталоните си от чина, а децата, чиито злоради погледи бяха привлечени от сподавения му вик, си умираха от смях. Впрочем, когато Слона ги изгледа, те поутихнаха, защото все пак той беше най-силният в класа.

Учителката проведе на бърза ръка следствие, което завърши без резултат, изпрати Слона да се пооправи малко и пристъпи към математиката.

МНОЖЕСТВА НА ЧИСЛАТА ДО СТО

написа тя на дъската, а под заглавието:

10+4=14

— Колко члена има това множество? Да чуем…

Щефек вдигна ръка. Той знаеше всичко по този проклет предмет, макар че никога не учеше.

— Четиринайсет единици или една десетица и четири единици.

— Правилно — потвърди учителката.

Дадо гледаше Щефек като че ли той беше големият откривател Никола Тесла, а не Щефек Врагец, но за Врагецови това беше, така да се каже, семейна особеност — просто страхотно им вървеше математиката.

Останалите ученици в класа загряваха по нещо и горе-долу се оправяха, но родителите им направо се бяха видели в чудо. Откакто се беше появила тая нова математика, майките и татковците си блъскаха главите, почесваха се зад ушите и си гризяха ноктите, съсипваха се душевно и телесно, докато в края на краищата не взеха да роптаят на глас срещу тази глупост и се чудеха как децата им все пак възприемат всичко това по-добре от тях.

Да вземем например таткото на Слона.

Цяла нощ се взира в тези множества, в тия ужасни амеби, над които пишеше „ИЗВАЖДАНЕ НА ДВУЗНАЧНИ ЧИСЛА“… И някаква синя линия с форма на картоф, а в нея три по-малки животинки и във всяка от тях — по още три малки микроба с числа на гърба. А между тях някакви стрелки, и то всяка в различна посока като пияни.

Таткото на Слона трябваше да реши тая задача, тъй като за зла участ няколко дни преди фаталното произшествие Слона беше отсъствувал от училище и беше помолил баща си да му помогне, което той с удоволствие прие, понеже и без това се смяташе за математически гений, макар че всъщност беше футболен треньор.

На другата сутрин лампата все още светеше на масата на татко Слон, по чието лице се четеше отчаяние и гняв, а възпалените му очи сякаш бяха попили жарта на смачканите фасове, които воняха в големия пепелник.

Наистина той не реши задачата, макар че на няколко пъти през нощта, както сам твърдеше, бил съвсем близо до решението. Вместо това, капнал за сън, той извърши няколко неща, заради които завинаги се прости с множествата, а без малко и с тоя свят. А именно, първо си завърза вратовръзката около ръката, защото беше вече време да ходи на сутрешна тренировка, навлече си чорапите на ръцете, а след това десетина минути се мъчеше да отключи пред къщи някакво чуждо фиатче. След като най-после разбра, че се опитва да проникне в чужд автомобил, който, честно казано, си приличаше с неговия като две капки вода, след като видя, че на ръцете си вместо ръкавици има чорапи и след като най-сетне седна в колата си и вместо да запали мотора, включи радиото, той се учуди защо колата не тръгва. Когато преодоля и тая трудност и потегли, още на първия завой даде десен мигач, а зави наляво, след което последва трясък, който се разнесе далеч наоколо.

Когато го караха, и то спешно, към болницата, непрекъснато говореше за някакви амеби, и то не за отделни амеби, а за множества от амеби.

Прегледаха го внимателно, но нищо не откриха.

* * *

Четвъртия час — съчинение и рисуване. Е, тук вече Дадо набираше точки. Всъщност това КАК пишеше не беше много като за изложба (някои букви се накланяха като пияници над тезгях, едни бяха дебели като прасета, а други — мършави и дълги като баскетболисти), но това, КОЕТО написа, беше толкова хубаво, че и учителката го похвали, та дори и прическата й се пооправи или може би пак се беше снабдила отнякъде с лепило „ОХО“.

И сякаш да потвърди догадките на Дадо, каза:

— О-хо, добре си го написал!

И с рисуването беше добре, с тая малка забележка, че проявяваше доста голяма склонност към окарикатуряване, но това беше влияние на шантавия му баща, който през целия си живот не беше нарисувал нищо, което да не е дългоносо. Пардон, това беше влияние на дългоносия му баща, който през целия си живот не беше нарисувал нищо, което да не е шантаво.

Впрочем Дългоносия го чакаше пред училището и поиска да преведе и Щефек през уличната джунгла, но в същия момент от училището излезе и един малко по-голям Врагец, девет или даже десетгодишният брат на Щефек, и Дългоносия му повери момчето.

Глава 4

За обитателите на Небостъргача и обитателите на Квартала и за това как едните не обръщаха внимание на другите

Цобра и Щефек бавно крачеха в сянката на училището.

Над тях се водеше неравна битка между Слънцето и Смога. Рахитичното късно есенно Слънце изведнъж прояви такова нахалство, че на няколко места проби щита на добрия стар Смог, който обаче скоро получи подкрепления от фабриките отвъд улица „Хайнзелова“.

Иначе училището приличаше на танкер с учителската стая на кърмата.

Танкерът плуваше сред Пешченица и имаше, което е съвсем необичайно за един танкер, хубаво футболно игрище, разположено по дължината му, както и три хандбални игрища, сместени по ширината му, лекоатлетическа писта, пътека за скок на дължина с трап и всичко това беше оградено с телена мрежа и жив плет.

Срещу училището се намираше Квартала, а в него всички къщи бяха малки, разхвърляни без план, като че ли някое разсеяно дете си беше играло с кубчета „Лего“. Повечето бяха неизмазани и мръсни, само тук-таме някоя фасада беше гримирана, главно със синя или жълта боя. Улиците в Квартала, които биха могли да се нарекат така само с голяма доза снизхождение, бяха тесни и криви и в тях рядко влизаха автомобили, а още по-рядко излизаха. Впрочем малцина от жителите му притежаваха коли, но затова пък те бяха в изобилие пред единствената сграда в Квартала, чието място въобще не беше тук и която стърчеше като носа на Дългоносия.

Това беше Небостъргача. Така поне го наричаха жителите на Квартала, и то не без основание, защото беше на девет етажа, което за тях беше неприлично високо, и се издигаше в северната му част, където дълго време пустееше строителна площадка, на която години наред плъховете играеха хокей на трева.

Не можеше да се каже, че жителите на Квартала и обитателите на Небостъргача се обичаха много. Не можеше да се каже и че се мразеха. Но би могло да се каже, че те просто не си обръщаха внимание, а когато едните случайно споменаваха другите в разговорите си, казваха „ония горе“ или „ония долу“.

Съвсем друго беше с децата. И тези от Квартала, и онези от Небостъргача посещаваха същия танкер, триеха едни и същи чинове, играеха на едно и също игрище и между тях нямаше някаква голяма разлика, като изключим това, че тия от Квартала имаха стари зимни палта, а ония от Небостъргача — нови, че по ония от Небостъргача всичко блестеше, а на тия от Квартала им пропускаха обувките, че ония от Небостъргача имаха минивелосипеди, а тия от Квартала — само крака, освен в някои по-специални случаи, а именно: децата, чиито родители бяха гастарбайтери[1] в Геферето, бяха по-добре облечени, а някои имаха дори и прословутите минивелосипеди…

Майката на Врагецови беше в Западна Германия, а татко им — в гробището „Мирогой“. Те бяха седем на брой и не бяха чак толкова млади: всички заедно бяха общо на седемдесет и седем години. Колкото един солиден пенсионер! Що се отнася до половете, те бяха крайно неравномерно застъпени: шестима мъже и седмата — малката Маица, която участвуваше в посочените седемдесет и седем години само с три. Гледаше я съседката.

Останалите Врагецови се гледаха сами, дори и Буцо, който беше само на пет години, но най-вече Драгец, който със своите почти двайсет години беше вече истински старец и трябваше повече или по-малко да се грижи за всички: той беше главата на семейството и беше пряко отговорен пред майка си за хлапетиите, с изключение на Маица, която, както вече казахме, я гледаше съседката и затова няма да има честта да се появява твърде често в чудната и необикновена история на Врагецови.

Тяхната стара дървена къща беше мизерна дори за Квартала, а това е най-лошото, което въобще може да се каже за една къща. На човек му се струваше, че през нея бяха минали татари, след това хуни и авари, неколцина по-яки викинги, поне две орди на Сюлейман Велики и една по-малка СС-дивизия.

Навремето тя може би е била хубава къщичка. За това свидетелствуваше малката, доста странна веранда пред входа с два дървени стълба, които, както разправяха жителите на Квартала, се крепяха само благодарение на божията милост. Единственото нещо, което донякъде придаваше по-свеж вид на тая съборетина, бяха гълъбите, които отглеждаше Мацалото, един от малко по-големите Врагецови.

Впрочем, за да бъдем обективни, ще кажем, че край нея се намираха вече готовите основи на новата им къща, забъркани от бетон и западногермански марки. Запомнете добре това, защото Врагецови ще имат ужасни неприятности със строежа на новата си къща!

[1] Чуждестранни работници в Западна Европа — Б.пр. ↑

Глава 5

За най-славния Врагец, когото славата удари в главата, а малко и в краката

По времето, когато започва нашата история за смоговците, най-прочутият член на семейство Врагец беше Перо.

Таткото на Слона го откри по много прост начин.

А именно — след като се наобядваше, старият Слон сядаше на балкона на своя апартамент в Небостъргача, дъвчеше дъвка и сънливо гледаше на югозапад, където в училищния двор хлапетата ритаха топка.

На Слалома, така всъщност се наричаше старият Слон, тая игра му беше дошла до гуша и затова не й обръщаше внимание. Не че не обичаше футбола, или че го мразеше, просто той беше футболен треньор, което вече имахме възможността да научим, и то средно два пъти на ден, така че никак не е чудно, дето искаше да си почине от това най-глупаво и маловажно занимание на света, както често казваше жена му, майката на Слона. А ако добавим, че тренираше младежкия отбор на „Динамо“, то безразличието му към онова, което ставаше долу, бе съвсем оправдано.

Така си дремеше той, докато за една от многобройните годишнини от сватбата им жена му му подари бинокъл, който оттогава постоянно висеше на врата му, а понякога и на ушите му, особено ако сцената, която наблюдаваше у съседите, беше интересна или нещо повече, вълнуваща. Но с течение на времето той научи всичко за ближните си — знаеше кой какво яде, как яде, колко яде, та дори и кой кого яде и явно се насити, така че дойде ред на игрището.

Вратарите бяха слаби, единият впрочем беше малко по-добър, но и той не беше бог знае какво, оня, малкият защитник в червено, имаше талант, но не особено голям, едното крило беше лошо, онова, дясното, но лявото…

Лявото беше божествено!

— В името на Кант и Хегел — измърмори Слалома и така облещи очи, че за малко да изскочат от другата страна на бинокъла. — В името на Кант и Хегел, как само играе това хлапе! И с левия, и с десния крак, а как центрира, веднъж, два пъти, три пъти, направо да полудееш. Да има само някой да поеме… Слоне! Слоне! — извика той.

Слона се появи, като междувременно се мъчеше да се сети за коя ли щуротия ще отнесе шамара, но се изненада, когато старият му каза:

— Слоне, земи бинокъла и виж оня хъшлак, лявото крило.

Слона, който в теорията беше може би по-добър и от Слалома, но на практика не можеше да тича, внимателно взе в ръце скъпоценния бинокъл.

— Оня голият ли?

— Аха.

— Че това е Буцовият брат.

— Братът на Буцо — поправи го Слалома, който държеше на литературния език, освен в случаите, когато говореше той.

— Да, братът на Буцо, Перо.

— Врагец ли?

— Аха. Електротехникът.

— Добре — каза Слалома. — Иди си глей математиката, а аз ще го погледам отблизо.

От тоя кратък диалог между Слалома и Слона измина година и половина, а резултатът от това, че Слалома погледа Перо отблизо, беше прехвърлянето на лявото крило на Пешченица пак на поста ляво крило, но в младежкия отбор на „Динамо“.

През този период Перо напредваше бързо, няколко пъти и вестниците писаха за него, дори и снимката му се появи, получаваше и по малко мангизи, които бяха добре дошли в къщи, затова и Драгец се отнасяше към него съвсем другояче, всъщност като с равен, а когато прочете, че брат му заедно със своите извити като хикс крака можеше много скоро да заиграе в първия отбор, тупна го по гърба с мечешката си лапа и каза приблизително следното:

— Така значи, мистър Хикс! Всъщност няма да си нито първият, нито последният лош играч в „Динамо“.

Перо измърмори нещо в отговор, но го повтори на висок глас едва когато Драгец отиде на работа и нямаше опасност да го чуе.

Но макар че Драгец говореше много презрително пред Перо, в душата си изпитваше голяма гордост, дори накара всички Врагецови да гледат мачовете на младежкия отбор на „Динамо“. Един от тях беше изключително важен! Изключително! И то за целия Квартал, който почти в пълен състав се озова на стадион „Динамо“. Преди дерби мача „Динамо“ — „Хайдук“ се срещнаха младежките отбори на двата клуба и Перо влезе през второто полувреме да позабавлява публиката. На сините никак не им вървеше, а по време на почивката на Слалома му изби пяна на устата. Забележителният треньор измъкна една дъсчица с разчертано на нея игрище и се разкрещя на център-нападателя:

— Как можа да изтървеш оная топка, а?… Ти беше ей тук, Камилата ти подаде като бог, трябваше само да си подложиш крака, ето виж (той сложи едно кръстче), тук беше Камилата, а тук ти (той нарисува второ кръстче). Добре се затича (тук той тегли една черта), но после се смота…

— Съвсем не съм се смотал — осмели се да каже умореният център-нападател, — ами има малка разлика между това тук, на дъската, и онова там, на терена.

— Няма никаква разлика!

— Има. Дъската е равна, а там имаше някаква бабуна и топката отскочи.

— Бабуна! Бабуна! Като те фрасна с тая дъска, и на тебе ще ти изскочи бабуна на главата — мърмореше Слалома, но спря да теоретизира и джентълменски призна моментното си поражение, като остави център-нападателя в игра, а смени лявото крило и така мистър Хикс получи възможността да се изяви в целия си блясък. Той блестящо изтърва първите две топки, а третата сам изпрати в аут.

Братята Врагец, които се бяха инсталирали на трибуната, прежалвайки мангизите си за тая историческа среща само за да се дуят и да слушат хвалби по адрес на брат си, се стараеха да изглеждат по-ниски от тревата. Драгец успя някак си да свие бичия си гръб така, че да не изглежда по-широк от овчи, Мацалото тихо подсмърчаше и се почесваше по гривата, Цобра тихо си подсвиркваше и с безразличие гледаше към Зоологическата градина, откъдето се чуваше рев на лъвове, а Щефек и Буцо гледаха безпомощно, със зяпнали уста, с тая разлика, че Щефек гледаше Перо, а Буцо — продавача на цици-мици на клечка.

— Идиот — шепнеше Драгец. — Пълен идиот.

А когато Юра, обущарят на Квартала, го побутна по гърба и високо попита: „Туй ли е вашият брат, Врагецови?“ Драгец сърдито се извърна и го изгледа така кръвнишки, че оня заприлича на обущар, когото клиентът всеки момент щеше да цапардоса по главата с прекалено тясната си обувка.

Но!

Но скоро Врагецови живнаха.

Перо започна да изпълнява това, заради което Слалома беше получил навремето прякора си. Той залепи топката за вътрешната страна на кривите си крака и със същия финт (малко наляво, после леко вдясно и спринт) преодоля двама амбициозни далматинци (което бе съпроводено от неистовия самурайски крясък на коментатора Младен Делич някъде от върха на трибуната), а третия си остави за десерт. А именно, спря се на едно място и се загледа в очите на противника, който панически размишляваше какво да направи. А когато най-после реши, пред Перо се откри такъв коридор, за какъвто можеше само да се мечтае.

Тогава Драгец се обърна към заядливия обущар и изрева с цяло гърло:

— Господин Юра, да, сега се сетих, ей това е нашият брат, лявото крило.

* * *

Но тъй като времето има полезния навик да се движи, от тоя мач измина половин година, а Перо все по-рядко и по-рядко се появяваше в състава на младежкия отбор на „Динамо“, докато един ден съвсем изчезна.

Ето как се беше случило това: мистър Хикс се главозамая от славата си.

Всички го потупваха, всички го хвалеха, всички му угаждаха, мнозина искаха да му платят пиенето, а той все по-често приемаше поканите и все по-късно се връщаше в къщи, а когато най-сетне се върнеше, вонеше на алкохол и естествено на другия ден спеше на тренировката. И в училище. И на практиката…

Слалома загрижено поклащаше глава и един не особено прекрасен ден Драгец получи две покани: от класния на Перо и от Слалома, а когато вечерта се върна от тези разговори, беше червен като пуешки гребен, т.е. моравочервен, и мистър Хикс щеше да изяде страхотен бой, ако тъкмо тогава не се беше случило нещо неочаквано.

А именно, докато Драгец беснееше в кухнята, чакайки мистър Хикс да се завърне от поредното си скитосване, и тъкмо си беше натъпкал устата с топено сирене и хляб, а всичко това ставаше някъде около десет часа вечерта, откъм улицата се чу страшен писък.

Драгец излезе и видя Мицика, жената на оня проклет обущар Юра, да стои насред улицата под скромната светлина на една от четирите електрически крушки, които представляваха цялото улично осветление на Квартала. Тя крещеше с цяло гърло:

— Помощ! Милиция! Крадец! Милиция!

Тъй като по-лесно беше да се открие хладилник в ескимоско иглу, отколкото милиционер в Квартала, Драгец изтича при нея и викна:

— Къде е?

— Ей там! — посочи тя пътеката, която водеше към железопътната линия. — Там… С колело.

Драгец се загледа в мрака. Нищо не можеше да се направи. Той отведе жената и я предаде на съпруга обущар, а когато тя се поуспокои, научи и подробностите.

Крадецът връхлетял иззад гърба й, изтръгнал чантата от ръцете й и офейкал.

Глава 6

За симпатичния вълк и веселата птица, но и за това, което се случи на Дългоносия

— Офейкал е! — хладнокръвно произнесе Дългоносия, когато на другата сутрин прегледа вечерния вестник и по-специално черната хроника. После грижливо сгъна вестника и го хвърли в коша.

Отиваха в Зоологическата градина по две причини. Дадо искаше да види животните, а Дългоносия не само да ги види, но и да ги рисува.

Той взе под мишница голямата си мърлява папка, която сякаш цялата беше оплюта от мухи, но, затова пък листовете в нея бяха хубави и чисти.

Дадо си взе тротинетката, навлякоха палтата, а после майка му, която тоя ден не беше отишла на работа, защото не се чувствуваше добре, ги огледа. Оправи на Дългоносия яката на шлифера и му каза поне да си глътне корема, щом като не може да си прибере носа, а на Дадо даде точни указания какъв трябва да се върне, т.е. жив, здрав, читав и което е най-важното — чист. Дадо обеща да се върне жив, здрав, читав, но за най-важното не даде обещание и после тръгнаха.

Вълкът беше симпатичен, но смърдеше, видрите се бяха напъхали в дупките си, похъркваха доста силно и само опашките им стърчаха навън. На бодливеца всичките му бодли си бяха на място, макар че беше вече късна есен, а дебелите плъхове с жълти зъби (или пушеха, или никога не си ги миеха) глуповато шареха с очи, но Дългоносия се залови да рисува точно тях.

Той рисуваше бързо, със сигурните движения на един от най-добрите майстори на анимационния филм, докато за него не се лепна някакъв човек с дебели като опашките на плъховете очила, който също имаше жълти зъби.

— Ах, колко са хубави видричките! — каза той на своята възниска и въздебела жена.

— А бе какви видрички — изсъска оная. — Видрите вече ги минахме, сега сме при плъховете.

Късогледият се наведе и като се увери, че неговата възниска и въздебела жена има право, отмина по-нататък.

Тогава Дългоносия приключи набързо с рисуването и поеха към кръглата къщичка на птиците.

— В-р-р-р-ратата — измърмори пазачът, когато Дадо, тротинетката и Дългоносия се вмъкнаха вътре.

Пазачът се грееше на печката в средата на къщичката и не можеше да казва „р“, което се отразяваше фатално върху езиковото развитие на най-добрата му питомка. Бела — една весела, черна птица, — бе възприела недостатъка му и крещеше:

— Здр-р-р-р-равей!

— Здравей — каза й Дадо.

— Бел-л-л-л-ла — похвали се Бела.

— Дадо — представи се и Дадо.

— Фиу-у-у-у — подсвирна птицата и добави: — Здр-р-р-авей!

Защото бяха влезли късогледият и неговата възниска дебелана.

— Здравей — каза късогледият и се обърна към жена си: — Не знаех, че сега вече и децата ги затварят в клетки. Сигурно ония, дето не могат да казват „р“.

— Я млъквай — шепнеше жена му. — Това е птица.

— Каква птица?

— Една такава, черна като гарван, а пък говори.

— Хайде де, това не го знаех. Ама слушай, щом хората летят, защо пък птиците да не говорят, тъй де — дълбокомислено рече човекът.

И маймуните бяха вътре, в своята говорилня, и те също се топлеха. Две момичета затискаха с кърпички чувствителните си носове и с отвращение минаваха край косматите зверчета. Но на Дългоносия, както и на Дадо, тая миризма или по-точно тоя смрад въобще не им пречеше. Преди да влязат, Дългоносия каза:

— Ама че съм глупак. В къщи си имам маймуна, а тук трябва да плащам билет, за да ги рисувам.

Дадо разбра намека, но не каза нищо. \ Дългоносия почерпи пазача с цигара, а после се облегна на клетката с шимпанзетата и започна да рисува. Голямото шимпанзе се подпря на лакти от другата страна и се загледа в това същество с нос. От време на време то изкряскваше от удоволствие, като си помислеше, какво нещастие би могло да го сполети, а го беше отминало. Или по-точно, какво щастие беше, че си е останало маймуна. Ако му беше опадала козината и му беше пораснал носът, може би щеше съвсем да заприлича на това същество, което щеше да бъде истинска трагедия.

И докато голямото размишляваше така, малкото шимпанзе най-напред се ръкува с Дадо, после Дадо му даде две пакетчета фъстъци, които малкото внимателно отвори и излапа, примижало от удоволствие, а като свърши и тая работа, се промъкна до Дългоносия, изкатери се светкавично по решетките и му грабна молива.

— Върни си ми молива! — викаше Дългоносия.

— И-и-и-и, и-и-и-и — присмиваше се малкото. То веднага бе разбрало, че не се яде, но не искаше да му го върне. От чиста злоба.

— Маймуна такава! — крещеше Дългоносия.

А малкото се забавляваше. Държейки молива в зъбите си, то се преви на две и заклати глава, а когато Дългоносия се приближи и се опита да грабне молива, малкото шимпанзе му се изпика в очите.

— Космато кретенче! — крещеше Дългоносия, търсейки носната си кърпа. — Впрочем — каза той на Дадо (който чудесно се забавляваше) — аз имам и флумастер. Хили се, хили се… Маймунска солидарност — продължи да мърмори той под носа си.

Тюлените, както винаги, бяха в басейна. На тях студът не им пречеше, но ужасно ги дразнеха хората, които не купуваха риби от пазача и не им я хвърляха в устата. Скрънзи!

Те всъщност бяха главната цел на пътешествието на Дългоносия. Той извади флумастера си, черен като кожата на тия веселяци, каза на Дадо да се пази и да внимава да не падне случайно във водата, да не се навежда и въобще да бъде послушен и да се държи прилично, защото тюлените са му необходими за новия му анимационен филм, и след това заби нос в листа като час по час поглеждаше към водните акробати.

И оня, късогледият, купи няколко риби, но от оградата не виждаше добре тюлените и всеки път им ги хвърляше най-малко на половин метър встрани от тях, вследствие на което те започваха бясно да фучат и се хвърляха назад с надеждата да си хапнат все пак нещичко, но надежда нямаше, защото останалите два тюлена вече се потупваха доволно с перки по коремите.

Дългоносия седна на оградата, за да проучи по-добре движенията им. Искаше да улови именно оня миг, в който те започват да се издигат от водата, за да скочат на оградата, затова се надвеси още по-близо към тях и изведнъж…

Цоп!

Дадо не повярва на очите си. Той тъкмо следеше колко надалеч от устата на един тюлен ще запрати късогледият рибата, когато изведнъж видя как от водата се показва човешка глава. Ако се съдеше по косата, носа и всичко останало, това не можеше да бъде никой друг, освен Дългоносия.

— Татко! — извика уплашено Дадо. — Какво правиш там?

Дългоносия изплю малко вода, добра се до оградата, седна на нея и си пое въздух с широко отворена уста. Точно в тоя момент се приближи късогледият и му хвърли рибата в устата.

— Видя ли — каза той гордо на жена си. — Най-сетне улучих, нали?

Жена му взе да го хока, а Дългоносия изплю рибата и с нея още половин литър вода.

Заведоха ги, т.е. Дългоносия и Дадо, в управлението, където Дългоносия се съблече по гащи, за да се изсуши.

Там имаше и две малки мечета, които ги хранеха с биберон, така че Дадо не скуча.

Когато най-сетне се озоваха пред Небостъргача, Дългоносия се спря, изгледа сериозно Дадо и каза:

— Само да си продумал нещо на мама…

— Добре де, добре — отвърна засмяно Дадо.

— Познаваш ми лявото кроше — завърши заканително Дългоносия.

Глава 7

В която се разказва за любовта между Мацалото и Дуня и за това, как Джон Уейн ефектно уби бандита

ЛЮБОВ МОЯ

написа Мацалото на едно листче и го подхвърли на Дуня.

Тя скришом го прочете, усмихна му се и написа на същото листче:

ОБИЧАМ ТЕ

Той го прочете, усмихна й се с конските си зъби и написа:

I love you[1]

Впрочем това ставаше в часа по английски и беше редно да се пише на английски. Когато получи бележката, Дуня написа:

Darling… kiss[2]

Тогава той се окуражи и надраска:

I wont you[3]

а тя стана сериозна и написа злобно:

Nothing before mariage[4]

което го натъжи, ала за щастие часът свърши и те излязоха. Уговориха се да отидат на кино от четири, което беше малко късно за Цербера, но тя все пак обеща да дойде.

Мацалото, един от братята Врагец и по-точно третият поред отпред назад, носеше в себе си една жилка, дотогава съвсем чужда на семейството, а именно: беше луд по рисуването. А освен това беше луд и по Дуня.

Те двамата бяха общоизвестна и всепризната двойка от VIII „б“ клас и на човек наистина му беше драго да ги гледа, а освен това бяха и доста добри ученици, като изключим факта, че Мацалото остана да повтаря една година, но това се беше случило много, много отдавна и беше вече почти забравено.

Следобед той естествено рисуваше нещо в кухнята. Всъщност искаше да измие чиниите, защото беше негов ред, но като ги вдигна от масата, погледът му бе привлечен от онова, което беше останало: половинка хляб, две ябълки и стъклена кана… И вместо да се залови за миенето, той отвори блока и скоро прехвърли всичко това от масата върху хартията, но…

Но колко по-сочни бяха неговите ябълки, колко по-пресен беше хлябът, а под четката му синкавата кана се изпоти от студената, току-що налята вода. И покривката беше някак по-различна, така че Перо, който тъкмо се беше домъкнал отнякъде, изумено подсвирна, но навреме се сети, че това не е в неговия стил, затова само цъкна с език и каза:

— Мацаш ли, мацаш ли…

А после, без да чака отговор, добави:

— Мацай, мацай.

И излезе.

Едва тогава Мацалото погледна часовника и видя, че минава четири. Той хвърли блока на масата, среса се  надве-натри, изми няколко зъба, като остави останалите за по-късно, и изхвръкна от къщи.

Дуня го чакаше дълбоко обидена на ъгъла, където винаги се срещаха, и той замънка нещо в оправдание, а после скитаха из града до пет и половина и едва тогава отидоха на кино.

Дуня даде на Мацалото своите пет динара, а той измъкна отнякъде още толкова и купи билети. Когато се обърна към Дуня, пред него изникна Малкия Джек, брата на Черния Джек.

— Мой човек, дай ми един динар.

Мацалото прецени ситуацията: зад Малкия Джек стояха още двама негови апапи, а освен това тук беше и Дуня и нямаше смисъл да се съпротивлява, защото и тя можеше да пострада. Затова извади от джоба си монета от един динар и мълчаливо я подхвърли на Малкия Джек. Оня си отвори устата и се показа черна дупка с по някой и друг зъб в нея, което беше нещо като семеен отличителен белег, защото и в устата на Черния Джек, шефа на бандата от Кватрич, зееше същата пещера. Впрочем Малкия Джек беше толкова нахален само защото винаги можеше да разчита на помощта на по-големия си брат, а това го знаеха всички и се държаха добре с него.

Мацалото от приличие запита Дуня дали не иска бонбони и беше много щастлив, че тя отказа, защото наистина нямаше пукната пара повече. После се качиха на балкона, където беше доста тихо, особено на последния ред, и където можеха спокойно да се целуват, без да им досажда някой, още повече че и другите на последния ред главно се целуваха.

Филмът беше хубав. От ония, старите, каубойските, затова не се целуваха толкова, колкото им се щеше. Когато Джон Уейн, който впрочем едва се влачеше и чието лице беше набраздено като изорана нива, гътна двамина — единия с юмрук, а другия с приклад — и когато, иззад гърба му съвсем безшумно изникна бандитът, облечен целият в черно, апапите на Малкия Джек в партера едновременно изгърмяха с празни кесии от фъстъци, което произведе такъв трясък, че мнозина изпопадаха от страх, а веднага след това се чу истеричният смях на малкия шеф, който чудесно се забавляваше.

Все пак тоя звук помогна на стария Уейн, който се сепна, извърна се светкавично и направо от хълбок стреля по бандита. Оня направи още няколко крачки, но от устата му потече тънка червена струйка, което беше много ефектно, като се има предвид, че филмът беше черно-бял, и падна като круша.

Дуня въздъхна с облекчение и се притисна до Мацалото, който покровителствено я прегърна.

Десетина минути по-късно обаче настъпи истинска трагедия. Откъм първите редове на партера се чу някакво трополене, а след това се разнесе смразяващ рев. В тишината, която последва, прокънтя уплашен вик:

— Лекар, има ли лекар тук!

Разпоредителите запалиха лампите, прожекцията бе прекъсната, а един човек от втория ред на балкона извика:

— Аз съм лекар. Какво стана?

— Докторе — каза високо същият глас. — Докторе, харесва ли ви филмът?

Е, сега вече на всички им призля, дойде милиционер и Малкия Джек и неговите апапи бяха изритани от киното, което не ги разстрои много, защото бяха гледали филма поне сто пъти.

Прожекцията завърши при пълно спокойствие. Впрочем Уейн бе леко ранен, колкото за пред публиката, но той бързо се оправи и се ожени за гърдестата вдовица на своя приятел, който не стреляше достатъчно бързо, а после си тръгнаха за в къщи.

* * *

Докато вървяха под кестените на улица „Социалистичка революция“ Дуня забеляза, че Мацалото ходи някак особено. Той отрече, но след малко сам се усети, че крачи като Джон Уейн. Някак нехайно и все пак стегнато.

Когато стигнаха до Квартала, той не вървеше вече така нехайно-стегнато и тъй като се беше мръкнало, лесно откриха едно местенце до вратата на стария Папирус и там продължиха това, което бяха прекъснали, когато Джон се ожени за вдовицата.

Той (Мацалото, а не Джон) я прегърна нежно (Дуня, а не вдовицата), а тя затвори очи, защото и без това не виждаше нищо, и така се целуваха мълчаливо около половин час, докато Мацалото не я притисна малко по-силно, вследствие на което летвата, която крепеше градинската портичка на стария Папирус, изпука, вратата внезапно се отвори и влюбените много стилно тупнаха в малкия двор: тя по гръб, а той върху нея.

В същия миг върху Мацалото връхлетя нещо голямо, космато и лигаво, което със страшен глас ръмжеше „ау, ау, ау“, а от къщата изскочи старият Папирус със сабя от Първата световна война в ръка, Дуня уплашено изпищя, а Мацалото успя някак си да отхвърли чудовището от гърба си, вдигна своята малка възлюбена и заедно с нея излетя от двора, съпроводен от обидните крясъци на Папируса.

— Тук сте намерили да се натискате, уличници такива! — викаше Папируса. — Само да ви видя още веднъж, тъй ще ви наместя кокалите, че ще ви мине меракът да се мляскате!

Мацалото, вече извън обсега на старата сабя, дръзко се обърна и извика:

— Ку-ку-ри-гу-у-у-у!

Но Дуня го дръпна за ръкава и го повлече. Стигаше й за тая вечер, а и нейният Цербер отдавна вече си гледаше часовника.

Целунаха се още веднъж, по-точно само си докоснаха устните и се разделиха.

[1] Обичам те — Б.пр. ↑

[2] Мили… целувка — Б.пр. ↑

[3] Желая те (непр.) — Б.пр. ↑

[4] Не преди да се оженим (непр.) — Б.пр. ↑

Глава 8

В която се разказва как фантомът с колелото е всъщност женски фантом, и то фалшив

Квартала бе обхванат от истерия. Всеки човек, който караше вечерно време велосипед, беше извънредно съмнителен.

Тази вечер, малко преди Ромео да се раздели със своята Жулиета, в другия край на Квартала фантомът с колелото, както го нарекоха, най-сетне бе заловен!

Или поне така изглеждаше.

Катица, жената, дето печеше кебапчета в „Плавац“, се връщаше към девет и половина в къщи, предоволна от дневната си печалба — беше задигнала повече от кило и половина месо, когато неочаквано, по съвсем непонятни причини смени отвесното си положение с водоравно, а щом се озова на номер едно водоравно, разбра, че върху нея, на номер две водоравно, лежи едро мъжко тяло. Но понеже като опитна келнерка беше свикнала да се оправя и в по-люти схватки, тя не се смути, а с бялата си ръка и с червеното месо цапардоса няколко пъти нападателя, което нямаше да бъде така фатално за него, ако в торбата й не се намираха и двете бутилки бира, които също беше задигнала, така че фантомът беше сразен за няколко секунди.

Тогава Катица победоносно се изправи, вирна глава към Луната като Тарзан и закрещя:

— Ей, хора, пипнах го. Хванах фантома!

При тая добра вест жителите на Квартала, някои само по пижами и с наметнати върху тях палта, изскочиха от къщите и заобиколиха фантома, който лежеше неподвижно, с глава, заровена в канавката. Обърнаха го внимателно с върховете на обувките си и разочаровано промърмориха:

— Че това бил Шишето!

— Ами да, и какво от туй, че е Шишето. Шишето е, ама е и фантомът! — викаше Катица от страх да не помръкне славата й. — Я вижте, ей му колелото. Това е фантомът!

Огледаха велосипеда. Предното колело беше заприличало на същинска осмица. И все пак тук нещо не беше в ред.

Шишето беше стар пияница, но и на мравката път правеше. Нещо повече, и мравката би поканил на чашка, честна дума.

И добре, че се намеси Мацалото, който, както казахме, се връщаше от доброто старо рандеву и се бе натъкнал на тая вълнуваща сцена.

— Нека да възстановим събитията — каза той, макар че лично на него всичко му беше ясно. — Къде стояхте вие, лельо Катице?

— Какво те е грижа къде съм стояла… Ей тук.

— И той падна върху вас, така ли?

— Не е паднал, ами скочи връз мене!

— Сигурна ли сте?

— Че как да не съм сигурна. Ами ти пък какво се правиш на ченге, сополанко неден, Глей да не те фрасна и тебе по мутрата.

— Хайде, хайде — каза Мацалото и продължи, обръщайки се вече не към Катица, а към насъбралите се хора: — Ясно е, че Шишето е бил пиян. Блъснал се е с велосипеда си в стълба, ей в тоя малкия тук, прелетял е няколко метра и пльос, паднал е върху леля Катица.

Това беше доста, приемливо. А и пияницата взе да се съвзема. Седна, хвана се за главата и се огледа наоколо.

— Спипахте ли го? — попита той.

— Кого?

— Фантома. Събори ме от велосипеда и ме бухна с нещо по главата. Олеле, главата ми.

— Хванахме го — каза злобно Мацалото. — В ръцете ни е.

И посочи Катица.

— Кой да предположи — възмутено промърмори Шишето. — Кой да предположи. Женски фантом!

Глава 9

В която научавате, че Дуня изневерява на Мацалото

Церберът седеше в стаята на своята затворническа чакалня в Небостъргача и си поглеждаше часовника. Точно когато кукувицата изскочи от дупката и каза: „Ку-ку-у-у“, вратата се отвори и влезе Дуня.

— Къде беше досега? — зададе той класическия въпрос. Отговорът беше все пак малко по-оригинален, Дуня, която толкова се беше изплашила, когато тупнаха с Мацалото в двора на Папируса, за първи път разбра, че в живота има и по-опасни ситуации от тая, в която се намираше сега, затова не се смути, нито се изчерви, а каза:

— Изпуснах асансьора.

Церберът не очакваше такъв отговор, смути се, после се изчерви, а като поразмисли добре, стори му се, че в него се съдържа някаква непозната до този момент ирония, което съвсем го разяри и той изхриптя:

— Това да ти е за последен път. Още веднъж и те изхвърлям от къщи.

Дуня погледна през прозореца. Беше високо, но тя все пак каза:

— Добре.

— Иване! — чу се гласът на майка й. — Остави я на мира и виж какъв чуден филм дават по телевизията. А ти, Дуня, хапни нещо и изчезвай в стаята си… Хайде, Иване, няма да чакаш инфаркта, я…

Бащата отново измери с поглед Дуня, а после видя, че е гледал тоя филм преди двайсет години, и се почувствува стар и измамен.

— Дявол да го вземе — мърмореше си той. — Такова добро момиченце… дявол да го вземе…

Дуня ядеше сирене и сметана, без да подозира, че Цербера всъщност я ревнува. Ако някой й кажеше това, щеше да го сметне най-малкото за смешен, ако не и за смахнат, а после реши, че е много по-вкусно с малко червен пипер.

След това се съблече в стаята си и се наметна с хавлията, която майка й й купи за рождения ден. Тя й беше малко голяма, макар че беше на съвсем ситни червени точици, също като ония, на гърдите й, които тя много критично разглеждаше в банята и ги сравняваше с разкошната зрелост на вдовицата на Уейн, показана в самото начало на филма, по време на къпането й, което беше така жестоко прекъснато от тримата мръсни бандити. И от бедрата си не беше доволна, бяха твърде тесни за нейния вкус и вече месеци наред не даваха никакви признаци на живот, като че ли винаги щяха да си останат такива.

Ех, Дуня, Дуня…

А за гърдите — да не говорим. Малки, ужасно малки. Плискаше ги със студена вода, защото беше прочела в „Тина“, че това е полезно, но те така настръхваха от студ, че тя се отказа. Единственото, което харесваше в себе си, беше талията. Можеше да я обхване с пръсти, естествено не на едната, а на двете ръце, а след това си взе душ и изми всичко, особено зъбите. Гледаше устните си, които след целувките на Мацалото бяха добили цвят на череши, но до тях сега се стичаше съвсем прозаична паста за зъби, примесена с вода.

В стаята си сложи плочата „My old love“[1] на Джордж Харисън, чиято снимка стоеше над леглото й.

С Джордж Дуня тайно мамеше оня наивник Мацалото, който си мислеше, че освен него не съществува никой друг, а всъщност през цялото време участвуваше в триъгълник, чийто тъп ъгъл беше именно той, Мацалото, а третият, далечен и неуловим ъгъл — Джордж Харисън, с мустаци над полуотворените си устни и с оня свой поглед, от който Дуня всеки път потръпваше.

[1] Моя стара любов. — Б.пр. ↑

Глава 10

За грациозното движение, за пчелата и за Франьо Тахи

Тази нощ Дуня сънува, и то цветен сън. Най-напред май имаше намерение да сънува черно-бял, но после промени решението си, защото в края на краищата все пак ставаше въпрос за модно ревю, а тогава на мода бяха пастелните тонове.

Ревю под открито небе. Беше топло, това си личеше по облеклото на присъствуващите. Мъжете носеха бели ризи, а жените бяха с леки розови рокли. Подиумът като дълъг клин се забиваше в публиката.

Зад розовата завеса Дуня се подготвяше за излизане. Нервният моделиер й даваше последни наставления как с грациозно движение да свали светлосиния жакет на летния костюм, тъй като той възлагаше големи надежди на този свой шивашки шедьовър и никак не му се искаше заради несръчността на младата манекенка да остане на сухо (макар че, откровено казано, нямаше никаква опасност да завали дъжд). Все пак Дуня го окуражи със самоувереното си държание и той си отдъхна, когато малката стъпи на подиума и когато се чуха две, съвсем различни по своя характер въздишки. Едната идваше от дамската част на публиката и бе предизвикана от костюма, а другата — от мъжката, и естествено бе предназначена за Дуня.

Тя вървеше изправена, усмихната като гръцка богиня, когато изведнъж се появи в бръснещ полет една съвсем нашенска пчела и ухапа момичето над лакътя. Манекенката се вцепени, по лицето й се изписа болка и гняв, но тя запази самообладание и продължи да крачи усмихната. Ала трагедията беше неизбежна. Когато стигна до края на подиума, т.е. там, където с грациозно движение трябваше да свали жакета, за своя най-голяма изненада Дуня установи, че ръката й е толкова отекла, та и дума не може да става за някакво събличане.

Тогава и публиката забеляза какво се беше случило. Най-напред се чу тих шепот, след това шумът се усили, тук-таме някои по-нахални започнаха да се кикотят, докато накрая не избухна взрив от смях. Дуня видя как същите ония мъже, които допреди няколко минути я гледаха с нескрито обожание, сега отмятаха глави назад (така че се виждаха изпъкналите им волски жили) и с широко отворени уста се превиваха от смях в пристъп на необуздано веселие. А жените, които с нетърпение очакваха да се случи нещо неприятно на хубавата манекенка, пищяха, виеха, тропаха с крака, пляскаха се по колената и си бършеха очите с кърпички. Зад розовата завеса моделиерът си скубеше косите, но тъй като носеше перука, това бе твърде недостатъчен израз на отчаянието му, затова той извади от вътрешния джоб на лилавото си сако пистолет и изстреля един куршум в главата си. Куршумът обаче мина през едното му ухо и излезе през другото, което още повече го разяри. И не само него, но и мъжа от публиката, когото куршумът уцели право в сърцето. Улученият погледна ризата си, видя отвратителната дупка на нея и тъй като не знаеше откъде е долетял куршумът, удари шамар на съседа си, един съвсем невинен човек.

Започна страшен бой, в който жените се отличаваха с особена войнственост. Те най-вече хапеха и отхапваха всичко, до което можеха да се докопат. Дуня с ужас видя как една държи в зъбите си окървавено ухо, друга — нос, трета — език, който все още говореше нещо, но най-много я изненада фактът, че това бяха същите добре възпитани жени и същите благоприлични мъже, които така вежливо наблюдаваха ревюто и за които наистина не можеше да се предположи каква жестокост се крие зад изисканата им външност.

Ала в същото време с Дуня се случи нещо още по-необикновено; а именно: докато наблюдаваше побеснялата публика, нещастната й, отекла ръка се изду още повече, така че заприлича на балон. И наистина, момичето полетя над покривите, над Сава, над гарата и Зриневац, над площад „Република“, чак над самата Катедрала… където някой силно я дръпна за краката и я отнесе на сигурно място. Дуня с благодарност погледна спасителя си и видя, че това бе Квазимодо. Беше грозен, а на всичко отгоре говореше на френски, така че тя въобще не го разбираше, защото, знаеше само малко английски, който той обаче не владееше. Тъй като в тази епоха все още не съществуваше „франгле“, Дуня го помоли на хърватски да я пусне. Чудовището я разбра много добре, пусна я и каза, че нищо няма да й стори, защото е добро, а после й предложи да отидат заедно на дискотека. Отидоха в „Биг Бен“ и там танцуваха, чудовището купи две лимонади и въобще се държеше много, добре, от което Дуня реши, че би могла да го обикне, ако не беше толкова грозно. Но тъкмо в този момент се изправи барабанистът с черна качулка на главата и с енергична стъпка се отправи към нея и Квазимодо, който започна тихо да хлипа и бавно да отстъпва към изхода. Човекът с черната качулка грубо дръпна Дуня за ръката, изведе я през някаква малка, странична врата, натика я в една кола и я откара в Суседград. В една голяма стая с огън в камината и еленови рога по стените барабанистът свали качулката си и Дуня с ужас установи, че е попаднала в ръцете на жестокия Тахи[1], който със сатанинска усмивка приближи гадната си уста към нейните устни, ала тя се изплъзна и се затича към прозореца, заплашвайки, че ще се хвърли в пропастта. Тогава Тахи повика двама стражи с алебарди и те я отведоха в тъмницата. Когато очите й свикнаха с мрака, тя забеляза някакъв човек в окови, всъщност момче, което доволно си подсвиркваше и й намигаше. Това бе Мацалото. За нейна най-голяма изненада, той държеше четка между палеца и показалеца на десния си крак и тъкмо рисуваше една примитивистична картина, която предложи на тъмничаря, когато онзи му донесе обяда. Тъмничарят, който знаеше, че един ден картините на примитивистите ще струват милиони, се съгласи в замяна на това да освободи художника и Дуня и те се озоваха извън Суседград, но… Тахи бързо откри измяната на тъмничаря и организира хайка след Дуня и Мацалото, които вече бяха стигнали до северните склонове на Медведница. Положението не можеше да бъде по-лошо. Но Мацалото както винаги намери изход: на една голяма, гладка скала той нарисува с едри щрихи красив горски пейзаж, а после двамата се скриха в храсталаците. Планът им успя напълно: побеснелият от ярост Тахи и неговите свирепи конници връхлетяха върху скалата и паднаха повалени, а Мацалото и Дуня се прибраха с трамвая в Загреб.

Едва призори момичето заспа здрав сън, без сънища.

[1] Франьо Тахи (1526–1573) — хърватски феодал, известен с жестокото си отношение към крепостните селяни. — Б.пр. ↑

Глава 11

За невероятната причинно-следствена връзка между мармалада и фантома с колелото

Както вече знаем, опитът за залавянето на фантома с колелото пропадна. Като всички други опити преди или след онова фатално недоразумение с Катица и Шишето. Докато една вечер малкият Буцо не попадна на истинската следа.

За зла врага от всички Врагецови само той си беше у дома тая вечер. А беше вече осем часът.

Малчуганът изпадна в отчаяние: проклетите му братя не му бяха оставили нищичко за ядене, а апетитът на Буцо беше такъв, че можеше да изяде цял печен вол заедно с шиша, което впрочем му личеше. Коремчето му беше като на мандарин, а на бузките му можеше да завиди и добре угоено прасенце.

Той седеше край голямата, празна маса и от очите му се ронеха крокодилски сълзи. Отначало шепнеше тихо:

— Мамо, мамо, гладен съм. Мамо…

Но после гласът му прозвуча високо и сърдито:

— Мамо!

Колко беше хубаво, когато майка му си беше у дома.

Винаги се намираше нещо за хапване. Колко беше хубаво, когато майка му му приготвеше мляко с кафе и му намажеше филия с червен мармалад.

Сега покрай сълзите на масата капна и малко слюнка, но в същия миг малкият дебеланко престана да подсмърча и да хленчи.

Мармалад ли? Че мармалад има и сега, само че Драгец го е прибрал на най-високата полица.

„В килера, в килера, в килера, тар-ра-ра-ра“ — зазвуча у Буцо някаква позната мелодия, но после той пак се умърлуши.

Как ще се добере чак до полицата, когато е висока като Слеме. До Слеме поне може да се стигне с лифта, а до мармалада — с нищо. Буцо занесе един стол в килера, качи се на него, но мармаладът си оставаше високо, високо горе. Тогава малчуганът реши да се покатери.

Катери се, катери се и най-сетне се, изкатери.

(И да искат, Врагецови не могат да пропаднат, говореха жителите на Квартала.)

Той отмести купчината стари паници и откри зад тях скъпоценния буркан. И дума не можеше да става да го свали долу — щяха да пострадат и той, и бурканът, затова реши да си хапне горе, пък каквото ще да става.

Буцо седна доволен и заби пръст в хартията.

Чу се едно „пук“. Дупката беше направена — сега трябваше още малко да я поразшири, а след това само да яде, да яде, да яде…

Но, по дяволите, човек наистина не може вече спокойно да плюска. Точно в разгара на лапането Буцо дочу стъпки в кухнята. Кръвта се смрази в жилите му, но той запази самообладание. За щастие вратата беше съвсем леко открехната, само няколко сантиметра…

— Вчера паднаха всичко на всичко осем стотачки. Така повече няма смисъл.

— Е, да, но невинаги е толкова зле, защо се ядосваш?

Първият глас принадлежеше на Перо, а собственика на втория Буцо не познаваше.

— Освен това сега ти порасна работата — и вестникарите вече се занимават с тебе.

— И по-рано пишеха — каза малко тъжно Перо.

— Да — ухили се непознатият. — Преди за лявото крило, а сега за фантома с колелото.

Буцо наостри уши. За фантома с колелото слушаше всеки ден. Понякога дори го сънуваше като някакво огромно чудовище с черна маска на лицето, което ядеше малки деца, докато се носеше на червената си летяща машина. Бррр…

— Така е — чу се гласът на мистър Хикс. — Сега съм фантом. Но вече ми дойде до гуша. Върнах ти мангизите и с лихва отгоре.

— Я го виж ти — каза заканително гласът. — Всичко си остава както досега или ченгетата ще получат писмо с името и презимето ти и с едно малко описание и моментално ще довтасат тук…

— Мръсник такъв — процеди Перо съвсем тихо, но веднага след това се чу едно „пляс“.

След него последва второ, трето, а после и викът на Перо, което така изплаши Буцо, че той изведнъж се сепна, но, изглежда, че и старите паници се бяха сепнали, защото изпопадаха на пода: с такъв трясък, сякаш беше катастрофирал „Боинг“.

Ония в кухнята престанаха да се бият и миг след това Буцо видя как една непозната глава наднича в килера.

Ала тъкмо тогава едно гърне, което до този момент все още се колебаеше дали да падне, или не, реши все пак да скочи, и то точно върху главата на непознатия, която издаде някакъв странен звук, а нейният собственик си плю на петите.

— Утре да имам мангизите — чу Буцо, но гласът вече идеше доста отдалече.

Тогава Перо предпазливо влезе в килера, погледна нагоре и видя едно малко, пълно личице, изплескано с мармалад, и едно малко, пълно телце, което завършваше с малки, пълни крачка. И всичко това ревеше с цял глас:

— Това е вълкът, това е вълкът!

* * *

Спогодиха се така: Перо каза, че няма да напердаши Буцо заради мармалада, а Буцо — че няма да издаде Перо. Обаче Драгец скоро откри, че бурканът е почти празен, и Буцо изяде пердаха, а след като си беше изял пердаха, реши, че договорът с Перо е вече невалиден, и каза на Драгец, че Перо е фантомът, но най-големият Врагец само махна с ръка.

Ала Мацалото, който тъкмо рисуваше някаква загребска улица, а че е загребска си личеше по големите купища боклук, прие думите на Буцо по-сериозно.

Той естествено, не каза нищо, но на другата сутрин отиде в магазина и купи малка кутия бонбони. Когато Буцо се събуди, край масата седеше Мацалото, а на нея като божия благодат стоеше кутия шоколадови бонбони, увити в зелен, син и червен станиол. Буцо загреба пълна шепа, но в същия миг го пернаха през пръстите и той учудено погледна Мацалото.

— Почакай, дебеланко — каза Мацалото. — Има време.

— Това за мене ли е?

— Зависи… Хайде, разкажи ми сега от самото начало всичко, което знаеш за фантома.

— Та значи — започна Буцо, — аз бях в килера и там търсех… значи… нали се сещаш… и тогава те влязоха в кухнята, значи…

И така с помощта на стотина „значи“ Мацалото узна истината.

Глава 12

За това, как на Дългоносия му хрумна идеята да инсталира Дадо вместо парно отопление

Горе-долу по същото време в Загреб върлуваше грип. И то не какъв да е грип, а новозеландски. Вирусите силно отскачаха със задните си крака, а освен това си имаха и торби с малки вирусчета, така че беше трудно да ги надвиеш.

— Има температура — каза майката на Дадо на татко му.

Те гледаха ту термометъра, в който живакът подскачаше нагоре, като че ли се готвеше за олимпиада, ту в Дадо, който лежеше безпомощно, червен като домат.

— Тц, тц, тц — изцъка Дългоносия, но после лицето му се проясни и той каза: — Чудесно, сега поне няма да има нужда да отопляваме апартамента.

— Глупак такъв — ядоса се майката на Дадо. — Как можеш да се шегуваш с тези неща. Може би има бронхопневмония… ще извикам лекар, а ти свари чай и му дай андол.

— На чая ли?

— Не, на Дадо… И престани да се правиш на клоун!

— А малко лук и ракия не може ли, а! — попита сериозно Дългоносия. — Нали знаеш какво е казал Държич[1]: „Защото народът е стар и мъдър“.

— Не. Чай с андол. Тези глупости остави за себе си.

— Мамо — изхленчи Дадо, — дай да те целуна.

Майката нежно се наведе над Дадо, а Дългоносия каза:

— Е, сега малките зелени новозеландски вирусчета ще скочат в устата на мама и ще си имаме двама болни. А ако и мене ме хване грипът, всички ще се натръшкат!

Той все пак отиде в кухнята и свари чай, а майката телефонира.

Когато лекарят дойде, температурата на Дадо беше паднала, но само си беше понатъртила коляното и отново бе скочила бодро на крака. Лекарят почукваше Дедек, като че ли похлопваше на врата, ала никой не му отваряше. Вътре нямаше нищо, освен белите дробове естествено, и лекарят реши, че това все пак е само грип, макар и в тежка форма, и предписа сироп с антибиотик и още някакви хапчета, с което мълчаливо потвърди предположението на Дългоносия, че и жена му е инкубатор на малки вирусчета.

Вечерта, когато майката на Дадо отдавна вече беше вдигнала 39° Дългоносия реши, че всичките тия лекарства нищо не струват, затова свари силен чай, наля в него лимонов сок и малко ром, наряза на ситно доста лук и чесън и призова умиращите на последна вечеря. В началото майката се дърпаше, ала все пак яде, Дадо също, а Дългоносия — уж само за всеки случай. Той заби нос в чинийката с чесъна и взе лакомо да нагъва.

После всички така ужасно смърдяха на лук и чесън, че цветята във вазата припаднаха и повече не се свестиха.

И тъй като по правило винаги ни идват гости в най-неудобното време и в тоя неподходящ момент на вратата звънна месарят, от когото преди няколко седмици Дългоносия беше купил на старо едно фиатче и още не му го беше платил, макар да беше казал, че ВЕДНАГА ще направи това.

Дългоносия отвори, но като видя месаря, веднага тръшна вратата.

Но месарят беше упорит и майката каза на Дългоносия все пак да го пусне, което той направи с кисела физиономия. В антрето още веднъж се опита да го сплаши с грипа, и то с новозеландския, но човекът се оказа дебелокож.

— Добър вечер — каза месарят и влезе в стаята.

— Добър вечер — каза майката.

— Е, как сте, щом като вече сте дошли — попита Дългоносия и така дъхна в лицето на месаря, че оня без малко да се гътне на пода.

Майката междувременно изчезна в другата стая и мъжете започнаха да преговарят.

— Аз, разбирате ли, дойдох, нали разбирате — каза Месарят.

— Не — отвърна Дългоносия.

— Аз, нали разбирате, за парите…

— Аха — ужким чак сега се сети Дългоносия. — За оная дреболия… Но, разбирате ли, аз точно в тоя момент, нали разбирате…

— Пари ли нямате? Слушайте, разберете ме, вие ми казахте, че… нали разбирате…

— Ще ви ги дам, разбира се, но в момента, нали разбирате…

— Не! Вие не ме разбирате, тая работа така не може, разбрахте ли?

И тъй като вече наистина не издържаше повече, макар че, както вече казахме, беше дебелокож, месарят попита:

— Какво смърди така ужасно у вас?

Дългоносия взе да души, но не откри причината.

— Не знам — каза той. — Досега, разбирате ли, не смърдеше.

— Как да се разбира това, че досега не е смърдяло? Демек, преди аз да дойда, а? Не стига, че ми дължите пари, разбирате ли, ами на всичко отгоре и обиждате…

Месарят бързо стана и изсъска гневно:

— Ако до утре сутринта не си получа парите, вземам си колата и сбогом, разбрахте ли?

— Тогава сбогом и разбрах — отговори Дългоносия.

На излизане месарят тръшна вратата, а майката се появи на вратата на спалнята.

— Защо не му платиш? — попита тя и се закашля: бу-ху, бу-ху, бу-ху.

— А, не, тия пари ми трябват — каза Дългоносия. — Ще му дам половината, а останалото след Нова година.

— Как можа да изпаднеш в такова глупаво положение! — ядосваше се майката. — Бу-ху, бу-ху, бу-ху, да идва човекът сам да си търси парите. А освен това аз трябва да ходя чак в месарницата на „Хайнзелова“, макар че тая ми е под носа, само заради твоето… бу-ху, бу-ху, бу-ху.

— Той си има пари — заяви Дългоносия. — За тия десет години ни е ударил в кантара поне колкото за трите гуми.

— Това е друго нещо.

— Тъпкан е с мангизи. Като се родя втори път, ще стана месар.

— Утре да му платиш — каза майката.

— Няма! — извика решително Дългоносия. — По-скоро ще се самоубия.

— Ще му платиш! — повтори тя категорично, в резултат на което Дългоносия помръкна, отвори прозореца и скочи в мрака.

Майката подсмръкна равнодушно и отиде да види Дадо.

Впрочем под прозореца имаше балконче и Дългоносия, като видя, че самоубийството му не постигна желания ефект, се върна през вратата, а на другата сутрин отиде в банката.

По пътя срещна учителката на Дадо.

— Защо малкият не идва на училище? — запита тя.

— Знаете ли какво — каза Дългоносия. — Хрумна ми една идея. Ще го изпратя на училище, а вие ще го инсталирате в мазето вместо парно отопление.

[1] Марин Държич (1508–1567) — виден хърватски комедиограф. — Б.пр. ↑

Глава 13

В която можете да прочетете, че с обвиняемия се постъпи добре, макар да изяде няколко шамара

Когато се върна тая вечер вкъщи, Перо веднага забеляза промяната. Кухненската маса беше някак необичайно поставена, на нея имаше чиста покривка, а на чело на масата седеше Драгец, което си беше съвсем обичайно. Необичайното беше, че от лявата му страна седеше Цобра с бележник в ръка, от дясната Мацалото, а пред масата, съвсем отделно, стояха два стола. Единият беше зает, и то от Буцо, който седеше с много важна физиономия, а другият беше празен. До вратата стоеше Щефек, също много сериозен.

И въобще всички бяха много сериозни.

— Какъв е тоя цирк? — попита Перо, като запрати чантата с инструментите в ъгъла.

— Ела — каза усмихнато Драгец, — ще ти пошушна!

Перо се приближи към него, така, на около двайсетина сантиметра, и тогава Драгец с всичка сила му зашлеви един шамар. Плесницата беше толкова звучна, че половината Квартал скочи на крака, а когато мистър Хикс се джасна в дървената стена и се свлече на пода, жената на обущаря отсреща панически изхвърча от къщи, понесла само най-необходимите неща.

Мистър Хикс бавно се надигна и погледна към Буцо, който безразлично зяпаше наоколо, клатеше крака и си тананикаше нещо под нос.

— Добре — каза Драгец. — По всичко личи, че обвиняемият схваща обвинението.

Перо седна на празния стол до Буцо, като се държеше за бузата, на която спокойно можеха да се опържат яйца на очи.

— Щефек — нареди Драгец на момчето, което все още стоеше до вратата, — внимавай да не се случи нищо на главния свидетел.

— Защитата! — обърна се Драгец към Мацалото. — Имате ли някакви възражения относно третирането на обвиняемия?

— Не — отвърна служебният защитник. — Мисля, че с обвиняемия се постъпва много добре. Благодаря ви.

— Хубаво — каза Драгец. — Да не губим време и да преминем веднага към разпита на свидетелите. Нека свидетелят да стане и да се приближи… Е!

Буцо клатеше крака и си тананикаше.

— Свидетелят! — ревна Драгец.

— А, на мене ли ми казваш, добре де, добре, какво си се разкрещял.

— Леле, ако те перна, маймуно такава — избухна Драгец, забравяйки за протокола.

Буцо се дотътри до масата и застана неподвижно.

— Повтори накратко всичко, което си чул, докато си плюскал мармалад.

— Пак ли?

— Пак.

Буцо разказа. Перо го изгледа със змийски поглед. Когато малкият свърши, Драгец запита обвиняемия:

— Значи ти си фантомът?

Перо неопределено кимна с глава, а след това каза тихо:

— Ами… аз съм… ама не съм виновен.

— Обясни.

— Бях задлъжнял на Черния Джек, а нямах откъде да взема пари.

— Колко?

— Сто и петдесет.

— За какво?

— Да си платя борча от картите и за една мацка, която Джек ми пробута.

— Да запиша ли всичко това? — обади се Цобра, който водеше протокола.

— Пиши — каза Драгец и попита мистър Хикс: — Каква мацка?

— Абе, една… от занаята…

— Какво каза? — обади се отново Цобра.

— Нищо — това не го пиши — каза Драгец.

— Моля съда да не навлиза много надълбоко в интимния живот на обвиняемия — протестира Мацалото в ролята си на служебен защитник.

— Той да се благодари, че не съм го ритнал много надълбоко в корема — ядоса се Драгец, но веднага се успокои. — И тогава — каза той, — тогава Джек те накара да крадеш, за да си получи, как го каза… борча ли.

— Да.

— Е, върна ли му парите?

— Върнах му ги. И то повече, отколкото му дължах.

— Защо?

— Защото сега ме държи в шах. Ако престана да карам колело…

— А, това каране на колело ли се наричало?

— Та, ако престана… щял да издрънка всичко на ченгетата.

— На милицията.

— Добре де, на милицията.

— Свиня такава — каза Драгец. — А сега да видим колко пъти си „карал колело“?

— Ами… десет… единайсет… пъти.

— Няма десет-единайсет, ами точно колко?

— Тринайсет!

— А спомняш ли си добре от коя жена по колко си отмъкнал?

— Горе-долу.

— Точно — ревна Драгец.

— Добре де, добре, ще се сетя.

— Ще направиш списък и ще върнем парите. На всички! Естествено анонимно… А ти, мръсно животно — стана Драгец, — ти ще ни възстановиш тия пари (при думата пари, той му зашлеви още един шамар, но тоя път по зидарски, с опакото на дланта), и то така, че ще ставаш сутрин в пет и ще работиш на новата къща, докато не дойде време за училище, а от училище ще тичаш право в къщи и ще работиш до вечерта. Това ще продължи, докато не завършим къщата, а после пак ще тръгнеш на тренировки. Ясно ли е?

При последното изречение той отново замахна, но се спря.

— Ясно — каза Перо.

— Добре, а сега върви да спиш, че утре рано сутринта те чака работа.

Мистър Хикс тръгна към стаята.

Мацалото си взе блока и започна да маца нещо, а Цобра поднесе на Драгец протокола за подпис.

— Я се разкарай с тоя протокол — ядосано викна Драгец, навлече си палтото и изчезна в студената зимна нощ.

— Добра де, днес няма ли да вечеряме? — попита Буцо.

Никой не му отговори.

Глава 14

Потвърждава, че краставите магарета и през девет баира се подушват

Цобра пишеше писмо на майка си. Всъщност от всички Врагецови, той беше най-привързаният към тяхната далечна майка, беше най-чувствителното и най-лесно уязвимото единайсетгодишно момче на света.

Мацалото мацаше някакво платно и наблюдаваше брат си изпод вежди. Той се досещаше какво става в душата му, затова някак, без да иска смени темата и скоро на платното започнаха да се появяват контурите на женска глава.

Стараеше се да рисува колкото се може по-добре, защото сега си имаше строг критик.

Дългоносия!

И по-точно, преди няколко дни бе започнало едно необикновено приятелство.

Дългоносия познаваше Мацалото само по физиономия. Всъщност той познаваше Щефек, съученика на Дадо, а за Мацалото, когото беше виждал в компанията на Щефек, научи от Дадо, че е брат на Щефек, и това беше всичко…

Тъй като тая година зимата беше много мека, не зима, а истинска пролет, напук на телевизионните метеоролози, които предвещаваха началото на ледников период, на Мацалото му хрумна да изрисува една от дървените стени на старата им къща и го направи толкова сполучливо, че Дългоносия, който често се разхождаше из Квартала, веднага заби нос в тоя стенопис, издаващ необикновения талант на своя създател, т.е. на Мацалото.

Но нека ви кажем веднага какво имаше на стената. Знаете ли ония стихове на Иван Мажуранич[1]:

Под чадъра седи агата

тютюн с кафе редува,

черно кафе с адски пушек сменя.

Челото му под чалмата

с мрачни бръчки е покрито,

а под тях око юнашко

като облак се тъмнее,

мъка мъчи се агата.

Разни мисли го сполитат:

за девойки и за тънки саби,

и за лов, и за соколи сиви…[2]

Е, точно това беше нарисувано на стената. Но…

— Боже мой — възкликна Дългоносия, почесвайки се по главата. — Каква композиция!

— Това не е композиция, това е картина — каза Дадо и сам доста изненадан. — На Мацалото…

— Композицията — започна Дългоносия — е начин, по който…

Но после се сети, че това е може би доста сложно за малкия, и рече:

— Абе, ти какво се бъркаш… Честна дума, това е един малък Целестин Медович…

— Какъв Медович, като ти казвам, че е Врагец… Мацалото!

— Кажи утре на Щефек да доведе това Мацало!

И наистина, на другия ден Мацалото дойде в Небостъргача. После излезе и отново се върна, но тоя път с няколко десетки рисунки. След това дълго време не излизаше, а после взе да идва почти всеки ден.

[1] Иван Мажуранич (1814–1890) — изтъкнат хърватски поет, автор на поемата „Смъртта на Смаил ага Ченгич“, от която е и откъсът. — Б.пр. ↑

[2] Стиховете в книгата преведе Христо Попов. — Б.пр. ↑

Глава 15

За една много изтупана мацка и един голям шеф и за това, как тоя, последният, си намери майстора

Мокро беше и вън, и вътре. Вън, на улицата, валеше мокър сняг, а вътре, в кръчмата „Дай-дам“ на Кватрич, се лееше сливова.

Беше един от малкото студени дни през тая, иначе мека зима.

Черния Джек пиеше сливова в компанията на една много изтупана мацка, която тъкмо беше опапала голям сандвич с шунка: мляс, мляс и поиска да й се донесе нещо по-ячко. Тя имаше голяма шапка, каквито са се носели преди трийсет-четирийсет години и пак бяха излезли на мода, широката й пола стигаше до под колената, а ботушите й бяха, ей богу — над колената. Мъкнеше със себе си такава огромна чанта, че в нея преспокойно можеше да се напъха средно голям овчарски пес, а върху „индианската“ си блуза, носеше кожух. Изобщо беше така изтупана, че хъшлаците наоколо я гледаха с уважение.

Още повече че беше в компанията на Черния Джек, а Черния Джек беше тук шефът.

Големият шеф й донесе една водка с лимон, а Katy (така държеше да я наричат, макар че онова „у“ на края се произнасяше много трудно) отвори такова гърло, че гаврътна цялата чаша наведнъж, след което запали цигара и почна да бройка по заведението, хвърляйки презрителни погледи към смутените хъшлаци.

— Слушай, Джек — каза тя, като й писна. — Докога ще висим тук?

— Чакам Хикс — отвърна й Джек. — Давам му още пет минути. Ако не кацне, ще му уредя такова шоу, че ще ме помни, докато е жив.

— Нали каза, че днес ще ходим да слушаме оня певец. Адски ми е скучно…

— Слушай, кукло — процеди Джек, — ако не престанеш, така ще те фрасна, че цялата ти фасада ще се размаже по стената.

Katy млъкна и те зачакаха мълчаливо, но Хикс не идваше.

Тогава Джек отиде до клозета, а Katy използува случая и се изпари.

Джек естествено беше страхотно ядосан. Не му беше минал ядът и когато стигна до железопътната линия, която разделя Пешченица от Светице, а освен това имаше гадното чувство, че някакъв тип се е лепнал за него.

И това наистина беше така.

Този тип се казваше Драгец и вървеше по петите му още от Кватрич. Като видя, че край подлеза няма никого, той се затича и преди Джек да успее да се озърне, удари с тежката си лапа Големия шеф по врата.

Но да не навлизаме в подробности. След десетина убедителни довода, чиито последици лекува няколко седмици, и след два проблясъка на надежда, когато благодарение на един малко по-точен удар в стомаха на Драгец получи незначително преимущество, Джек тържествено се закле, не само никога вече да не кара Перо да краде, но и въобще да не разговаря с него.

Тази клетва прозвуча много убедително и благодарение на експреса Белград — Мюнхен, който се появи  точно в тоя момент, и тъй като стояха съвсем близко до линията, сразеният Голям шеф имаше гадното чувство, че оня проклет мечок може да го хвърли под желязното чудовище.

С това „случаят фантом“ беше приключен.

Всъщност последното му действие се разигра няколко дни преди Нова година. Тогава на тринайсет адреса в Квартала се получиха пощенски записи, естествено с пари.

Сега Драгец можеше да бъде спокоен. Друг път можеше! Прочетете следващата глава и ще разберете…

Глава 16

Или дългото нощно пътуване с малко повръщане

Отговорът пристигна бързо: майката пишеше на Цобра, че той е най-любимият й син, че мисли само за него и ще му донесе много хубави неща, само да се учи добре, ала, когато Цобра прочете хабера, както се казва в народните песни, той помръкна и няколко дни замислено мълча. Мацалото и Перо го оставиха на мира, понеже предполагаха, че пак става въпрос за някое от безумните му изобретения, които винаги изискваха няколко дни предварително цупене, а на Драгец така му беше пламнала главата покрай новата къща, че не обръщаше внимание на странностите на смахнатия изобретател.

Един ден обаче изобретателят изчезна.

Чакаха го до единайсет часа вечерта, а после Драгец отиде в милицията със снимката на Цобра. Два дни по-късно снимката, от която дяволито се усмихваше Цобра, излезе и във „Вечерни лист“, а над нея с доста едри букви пишеше:

ИЗЧЕЗНАЛО Е МОМЧЕ

Това го уреди Драгец с дежурния редактор от своята смяна и дори сам избра шрифта за заглавието.

По същото време, когато в Загреб се появи тоя брой на „Вечерни лист“, по просторния двор на двореца Шьонбрун, с ръце в джобовете и подсвирквайки си тихичко, крачеше едно гладно и недоспало момче. Лицето му извънредно много приличаше на онова от снимката във „Вечерни лист“ — то имаше същия чип нос, същите възголеми, клепнали уши, същите тъмни и неспокойни очи, само дето на онова от снимката косата му беше сресана, а на това тук му висеше на фитили. Но все пак, ако изключим тая малка разлика, бихме могли да потвърдим, че двете момчета бяха всъщност едно момче и по-точно — Цобра.

Но да се върнем малко по-назад и малко по на юг — два дни по-назад и около четиристотин километра по на юг, т.е. в Загреб, и да видим как тоя Цобра се бе озовал там, където се беше озовал, а той се беше озовал във Виена.

Във Виена, хлапакът му с хлапак!

А всичко започна така: Цобра прочете във вестника, че на 23 ноември 1974 година, в 21 часа пред „Генералтурист“ тръгва автобус за Франкфурт. Малко преди 21 часа, но точно на 23 ноември същата година, топло облечен, с джинси и жилетка, върху която носеше късо зелено палто с качулка, Цобра се смеси с пътниците.

Влезе в автобуса заедно с една дебела жена, чийто багаж се състоеше от два куфара и две деца: момиченце на около осем години и малчуган на около три. Екскурзоводът беше застанал на входната врата, но тъкмо в тоя момент хвърляше огнени погледи към една мацка, която очевидно пътуваше сама, и затова дори не се опита да установи количеството багаж на дебелата жена, която седна на една седалка и сложи малчугана до себе си, а на малката посочи с пръст мястото отзад — знак да се разположи там и да мълчи. Цобра инстинктивно се намести до момиченцето.

Той не си губеше времето. С няколко бонбона, които представляваха цялата му суха храна до Франкфурт, подкупи момиченцето и започна да разговаря с него за училището и за много други големи проблеми на малките личности, а на неизбежния въпрос, къде са татко му и майка му, или пък само татко му, или само майка му, Цобра посочи с пръст една жена, няколко седалки зад тях, която още щом седна в автобуса, заспа с отворена уста, излагайки на показ цял златарски магазин.

— Това е майка ми — каза Цобра. — Спи й се.

Малката не беше възхитена от родителката на Изобретателя.

— Моята майка е по-хубава — каза тя.

— Да, но е дебела — установи Цобра.

— Не е дебела. Тя е пълна.

— Пълна… с какво? Аха, пълна с лапачка.

— Не — рече момиченцето обидено. — То така се казва. Майка винаги говори за себе си: „Аз не съм дебела. Аз съм само малко пълна.“

Цобра избухна в такъв гръмогласен смях, че дебеланата се обърна и доста неделикатно попита:

— Бибо, кой е пък тоя?

— Ами… едно момче… Майка му е ей там, спи…

— Добре, само да не правите глупости! И спете!

Автобусът вече се носеше по Хърватско Загоре, но от тоя кайкавски[1] резерват не се виждаше нищо, може би защото беше тъмно като в рог. Биба послушно затвори очи, но после пак ги отвори и каза на Цобра.

— Хайде сега спи, а като се събудим, ще повръщаме.

На Цобра му се повдигна, но не каза нищо и скоро заспа.

Събуди се навреме, точно когато автобусът спря на границата. Някакъв човек събра от екскурзовода паспортите и започна да се разхожда из автобуса и да брои пътниците, Цобра се свлече на пода, покри се със своето и Бибиното палто, а после измъкна ръката си, повдигна краката на Биба и ги опъна, така че момиченцето, което въобще не се събуди (само изломоти нещо насън), почти с цял ръст легна върху него.

Всичко мина добре. Автобусът спря още веднъж, а, след това продължи пътя си, но Цобра се измъкна изпод Биба чак след петнайсетина минути, намести я обратно в позата, в която бе заспала, и като въздъхна с облекчение, се отпусна на мястото си, но…

Но тогава до ушите му достигна приглушен разговор, от който кръвта застина в жилите му.

Вдясно, две седалки зад него, седеше млада двойка, чието мляскане още от по-рано смущаваше спокойния сън на пътниците. Сега младежът прегърна момичето, млясна го отново и каза:

— Още четири часа и сме във Виена.

— Ах, кукличке — каза му тя (тя на него — кукличке!). — Три дни във Виена…

Цобра почувствува как едри капки пот закапаха в гащите му.

Значи ли това, че е сбъркал автобуса?

Но нямаше време за празни съжаления, защото тъкмо в тоя момент, както впрочем съвсем правилно беше предвидила, Биба почувствува непреодолимо желание да изхвърли вечерята си по малко по-особен начин. Като чу странните звуци, дебелата й майка бързо реагира, извади найлонова торбичка и я подаде на Цобра.

— Дръж това — каза му тя енергично, — и не го изпускай, докато малката не свърши.

Цобра стисна зъби и извърна глава, а момиченцето завря своята в торбичката и усърдно повръща няколко минути. Струваше му се, че то ще си изхвърли душата или поне стомаха, но благодарение на командите от предната седалка: „Още! Добре! Хайде още малко! Е! Така! Така!“, всичко приключи и Биба с кърпичка на устата притихна на мястото си, след което дебеланата доволно се обърна към малчугана, който й обещаваше същите вълнения: „ик, ик, ик“, а Цобра с глупаво изражение на лицето остана да държи торбичката, като се чудеше какво да я прави.

— Госпожо — пошепна той.

Дебеланата не трепна.

— Госпожо — викна той по-високо.

— Какво има? — сопна се дебеланата.

— Какво да правя с торбичката?

— Че няма на мен да ми я дадеш, я. Хвърли я през прозореца.

Цобра криво-ляво направи това и вечерята на Биба шляпна върху земята на свещената римска империя. Все пак той се възползува от тая си близост с дебеланата и нейното семейство и предпазливо попита:

— Моля, госпожо, кога пристигаме във Франкфурт?

— Леле, колко си глупав — каза дебеланата, като извърна леко глава към него. — Че ти изобщо не знаеш закъде пътуваш, а? Като котка в чувал…

— За… Виена ли?

— Аха, все пак си знаел — каза тя и в пристъп на добро настроение си затананика под нос:

„Wien, Wien, die Stadt meiner Traume, Wien, Wien…“[2]

— Е, Цобра, сега вече си… — каза си Цобра, употребявайки един израз, който редакторите на книги за деца и юноши, кой знае по какви съображения съвсем неоснователно мразят.

[1] Кайкавски — един от трите основни диалекта на сърбохърватския език. — Б.пр. ↑

[2] Виена, Виена, град на моите мечти, Виена, Виена… — Б.пр. ↑

Глава 17

За това, как не само Цобра, а и хърватските народни носии много лесно преминават границата

Същата сутрин, но отново доста по на юг, Дългоносия и Дадо пазаруваха за новогодишните празници.

— По колко са яйцата, стрино? — попита Дългоносия една селянка.

— По динар и половина по-големшките.

— А малките?

— Пак толкоз.

— Че как така?

— Ей така, поскъпна бензинът.

— Че каква връзка има това с бензина? — попита Дългоносия. — Дадо, знаеш ли какво общо имат яйцата с бензина?

Дадо дълбоко се замисли, но наистина не можа да се сети.

Все пак купиха яйца по динар и половина (какво да се прави, драги господине, цените непрекъснато скачат, ние не сме виновни), а след това същата сцена се повтори, само дето Дългоносия смени обекта на учудването си.

Този път това бяха корените за супа.

— По колко са корените?

— По три динара, господине.

— Какво? Че завчера бяха по два и половина.

— Да — отвърна стринката, — ама захарта поскъпна.

Дългоносия мислеше да попита какво общо има захарта с корените за супа, но се отказа и примирено нахвърли в кошницата морковите, магданоза и всичко останало, а кошницата естествено мъкнеше Дадо.

— Сетих се — изведнъж каза малкият като наближиха рибарницата. — Това са може би захарни моркови.

— Глупчо — измърмори Дългоносия. — Няма захарни моркови. Може би искаше да кажеш захарно цвекло.

— Да, захарно цвекло — рече Дадо и се умърлуши заради невежеството си.

В рибарницата ниската, дебела продавачка свирепо сграбчи хубав, едър шаран и докато той се мяташе, с един добре премерен удар безжалостно му отсече главата.

Дадо се вцепени. Постоя известно време широко отворени очи, а после тихо каза:

— Да си ходим. Да си ходим.

— Нали трябва да купим риба — рече Дългоносия, който не беше видял убийството, защото гледаше в съвсем друга посока, към пъстървите.

— Хайде де си ходим — отново прошепна Дадо и така енергично дръпна баща си, че Дългоносия отстъпи, и тъй като всъщност беше по-интелигентен, отколкото изглеждаше, сигурно бе почувствувал, че се е случило нещо необичайно.

— Какво, лошо ли ти е?

— Няма повече да ям риба — решително каза Дадо пред рибарницата. — Рибите ги убиват…

— Слушай, Дадо — подхвана бавно Дългоносия, който знаеше, че тоя момент рано или късно щеше да дойде, но понеже живееха в града, беше дошъл по-късно. — Какво да се прави като ние, хората, сме едни отвратителни месоядци.

— Няма да ям повече месо — заяви Дадо. — Само картофи, салата, яйца…

— Ах, ти, лицемер такъв — прекъсна го Дългоносия. — Нали от яйцата се излюпват пилета.

Дадо се умърлуши.

Наистина, от яйцата се излюпват пилета.

Тогава какво ще яде? Ще умре от глад!

За да го разсее, Дългоносия насочи вниманието му към красивите народни носии, около които се трупаха чуждестранни туристи.

— Виждаш ли — каза той — сега ще купят нашите хърватски носии и ще ги отмъкнат през границата, кой знае къде и така, след няколко години няма да остане нито една…

Но Дадо не можа да осъзнае цялата сериозност на този проблем. Пред очите му беше все оня хубав, едър шаран на ешафода, който умря мълчаливо, с достойнство.

Ех, Дадо, Дадо, ако рибите можеха да говорят…

Тогава Дългоносия усети глад, но бързо го засити. Той тръгна от стринка на стринка, уж че купува сирене, а те режеха с големите си ножове малки парченца и му ги слагаха на ръката „да види господинът колко е вкусно“, но и след като стигна до края на дългата редица сергии, господинът все още не си беше купил сирене, нито пък имаше намерение да купува, но затова пък беше заситил глада си.

Слязоха от Долац и се качиха на трамвая. Една спирка седяха и Дадо се зачете в комикса, за който Дългоносия, подсмърчайки тъжно, бе отброил пет динара, но после стояха прави, защото, за голямо неудоволствие на Дадо, Дългоносия отстъпи общата им седалка на една мацка, която миришеше като шише одеколон и която така сладко се усмихна на Дългоносия, че той още половин час не можа да дойде на себе си.

— Трябва да бъдеш кавалер — обясни Дългоносия на Дадо.

„Кавалер, какво ли е това кавалер“ — питаше се Дадо и накрая стигна до извода, че това във всеки случай трябва да е някаква смахната личност.

Глава 18

В която се разказва за страшното премеждие на Франц Хабс

Франц Хабс за първи път през живота си видя дух, когато беше (Франц, а не духът) на седемдесет години. Тъй като единият му крак по рождение беше по-къс, а другият, обратно, по-дълъг, още на младини той беше избягнал много беди, които сполетяват хората с два еднакво дълги крака: война, женитба, кариера… След доста еднообразното печене в една виенска фурна търпението му най-сетне изгоря и той си потърси по-интересна работа, която благодарение на презимето си намери в дворец Шьонбрун.

А Шьонбрун е една бедняшка сграда, в която са мизерствували императори и императрици, принцове и принцеси, доносчици, езуити и вещици. Тези нещастници например въобще не са имали парно отопление, а да не говорим за английски клозети. Наистина, от таваните са се полюшвали блестящи полилеи, по подовете са блестели прекрасни мозайки, а стените са били покрити с интересни картини, пълни с войници, коне, топове, каляски, красиви дами и храбри рицари, но, общо взето, животът им е бил много примитивен.

И все пак Франц Хабс, който беше пазач тук, се гордееше с тези стаи, както и с презимето си, което сигурно произхождаше от някой вехт Хабсбурговец.

Работата му се състоеше в това всяка вечер да проверява дали всичко е наред, да заключва вратите и да докладва на шефа си, а остатъка от нощта да прекарва, обикаляйки коридорите или дремейки в някое кресло стил рококо.

Така направи и тая вечер. Седна до вратата на Японската стая и докато брадата му бавно, но сигурно, се спускаше към гърдите му, мислеше за къщичката, която бе решил да си купи. Но изведнъж от съседната, по-отдалечената стая се чуха някакви странни шумове.

Това беше стая, в която той не обичаше да се заседява заради извънредно сполучливата посмъртна маска на младия император. Затова винаги претупваше огледа на тая стая, всъщност хвърляше само бегъл поглед по шкафовете и картините, усещайки леки тръпки по гърба си… а сега точно оттам се чуваха някакви странни шумове!

В първия момент си помисли, че му се е счуло, но не, там някой дишаше!

На стареца му замръзна кръвта в жилите. Той поседя още няколко минути като вцепенен, а после стана и отначало бавно, а след това все по-бързо се понесе към стълбите.

— Но, хер Хабс, какви са тия глупости — каза шефът му естествено на немски, а той говореше отлично този език, макар че беше австриец.

Но Хабс се кълнеше във всичко и във всички, че от стаята на покойния кайзер се чува дишане и че това е най-малкото странно.

— Е, добре, Хабс, може би там наистина има нещо — каза накрая шефът, който не вярваше в духове, и през целия път се присмиваше на стареца. Но пред вратата на стаята той все пак свали предпазителя на револвера си.

А сега е време да се върнем към онова момче, което, както вече казахме, крачеше по двора на Шьонбрун и за което безспорно установихме, че е Цобра.

Не, няма смисъл да прекъсваме тая ужасна сцена, затова ето какво се случи, когато Франц и шефът му влязоха в полутъмната стая.

В този момент откъм ъгъла, където се намираше леглото с посмъртната маска на императора, се чу шумолене, а веднага след това оттам се надигна някаква зловеща фигура без ръце и крака, в която нямаше нищо човешко. Някакво страшно чудовище в жълтеникава одежда.

То сърдито ръмжеше.

Старецът пръв офейка, добра се до стълбите, но докато тичаше надолу с невероятна за телесния си недъг бързина, усети на врата си горещия дъх на чудовището, подхлъзна се и звярът с цялата си тежест се стовари върху него.

А сега, щем не щем, все пак трябва да се върнем към онова момче, което бавно крачеше по двора на Шьонбрун.

Като пристигнаха във Виена, автобусът спря пред хотела — туристите едва чакаха да се преоблекат, да хапнат и което е най-важното, да задоволят някои свои нужди, за които в автобуса не беше предвидено място — и Цобра трябваше да изчезне, защото нямаше как да се промъкне гратис в хотела. Изчезнаха и Биба, дебелата й майка и малчуганът — естествено в хотела…

Той се поразходи из града, погледа красивите, разноцветни файтони пред операта и вървя, вървя по някаква безкрайно дълга улица с много магазини.

Беше гладен, страшно гладен. В червата му непрекъснато се движеше някакъв влак, който на всеки завой пищеше ужасно, но нямаше какво да се прави.

Накрая се озова пред двореца и като видя, че натам се отправят тълпи от хора, помисли си, че може би раздават безплатно нещо за кльопане. Друг път раздаваха!

Като се промъкна покрай чичото, който късаше билетите, видя, че става дума за музей или нещо подобно. Но скоро зяпна от изненада. Такова нещо не беше виждал никога през живота си: подовете — направо да ядеш на тях (стига да има какво, ох, как му куркаха червата), ами ония ми ти шкафове, ония ми ти…

Не се отделяше от групата, с която беше влязъл, за да не привлича вниманието с раздърпаната си външност, но скоро направо щеше да откачи от скука. Освен това екскурзоводът говореше на някакъв език, от който Цобра ама съвсем нищичко не отбираше, а и туристите — като че напук — ломотеха на същия тоя език и Цобра, чиито крака вече се подгъваха от умора и глад, използува случая и се изтегна на един креват, скрит от погледите.

Какво се случи след това?

Много просто, Цобра заспа.

Настъпи нощта, а Цобра продължаваше да спи. Стана му хладно и той насън придърпа към себе си някаква завивка, покри се презглава и продължи преспокойно да вдишва и да издишва.

Събуди го някакъв шум.

В първия момент не знаеше къде се намира, всъщност мислеше, че си е у дома, но веднага си спомни всичко, обзе го паника и той бързо скочи на крака, обаче се замота в завивката и сърдито изръмжа нещо.

Когато най-сетне се освободи от нея, огледа се наоколо с широко отворени очи.

Тогава чу някъде съвсем наблизо тропот на крака, ужасен рев, а след това няколко съвсем тъпи удара.

Той се разтрепери от страх, а когато погледът му падна върху посмъртната маска, изпищя и полетя към вратата.

От най-горното стъпало видя някакъв старец, който седеше и се държеше за главата, а до него — още един човек с револвер в ръка, който също доста се беше понатъртил.

Сещате се нали: това бяха Франц Хабс и неговият шеф, а духът беше самият Цобра Врагец.

Но да поясним още нещо: чий горещ дъх беше усетил на врата си Франц и кой се бе стоварил върху него? Това беше шефът му, който офейка веднага след Франц и хукна след него по стълбите, но когато вехтият Хабсбурговец се подхлъзна, шефът му естествено падна върху него.

Ето това се беше случило!

Глава 19

За боксера, който не е кученце, а порода и за това, какво има във всяка басня

Дойде Нова година и отмина.

Дойде си майката на Врагецови и си замина.

Дойде си заедно с Цобра, когото австрийската полиция предаде на немската, а немската — след едно доста удобно пътуване до Франкфурт — го връчи на майка му.

И така, Нова година отмина, всички Врагецови, включително и малката Маица, изпратиха майка си, а Цобра трябваше тържествено да обещае, че няма повече да прави глупости и ще се откаже от авантюристичните пътешествия, след което всички махаха, махаха, махаха…

При Дадо и Дългоносия всичко вървеше постарому, освен дето Дългоносия продаде серия анимационни филми на телевизията и сега беше ужасно важен, толкова важен, че носът му се удряше в полилея.

И майката на Дадо беше доволна — тя иначе все си беше недоволна от нещо, — защото имаше достатъчно мангизи да платят на месаря, дори погали нежно Дългоносия по носа, което й отне доста време, и го увери, че от него все пак ще излезе нещо…

И Дадо намаза. Подариха му малък боксер. За съжаление точно тогава, в навечерието на зимните празници, в училище ги затрупаха с най-различни тестове: училищни, градски и какви ли още не, така че не разполагаше с толкова време, колкото искаше, но все пак…

Така например тоя ден Дългоносия се разхождаше из къщи и между другото влезе в стаята на Дадо да провери какво прави малкият, но влизането му бе съпроводено от уплашеното скимтене на малкото кученце.

— Татко, внимавай как отваряш вратата — извика Дадо.

— Хайде, хайде, нищо му няма — каза Дългоносия.

— Как така нищо? Я му виж муцуната! Цялата се ожули.

— Такава е породата.

— Той не е никаква порода — запротестира Дадо. — Той е още малко кученце.

— Ех, глупчо… А защо не учиш, а?

— Дресирам го.

— Първо тебе трябва да дресираме. Я си виж ръцете. И лицето. Днес изобщо не си се мил. Ти въобще знаеш ли за какво служи сапунът? Когато бях малък, всяка сутрин се миех, и то по два пъти.

— Ами да, и видя ли на какво е заприличала физиономията ти.

Дългоносия се погледна в огледалото и тъжно поклати глава. После каза:

— Не бъди нахален. А дресурата остави за празниците.

— Не може. Имаме план за тренировките.

— Интересно, дали е научил нещо.

— Боби — обърна се Дадо към боксера. — Как изглежда татко, когато „Динамо“ загуби?

Кучето се сви, закри с лапи муцунката си и заскимтя.

Следобед им дадоха тест.

Тестът беше на пет страници и когато Дадо видя колко е дълъг, пребледня. Погледна Щефек, но той само се усмихваше снизходително и попълваше вече втората половина на първата страница. Останалите деца също се нахвърлиха върху листовете, като че ли бяха кремпити, и Дадо, като видя, че няма друг избор, се залови за работа.

„Какво има във всяка басня?“ — гласеше първият въпрос.

„Животни“ — написа Дадо, но не беше сигурен и шепнешком попита Щефек:

— Какво има в баснята?

— Поука — пошушна услужливо малкият, но тогава се чу гласът на учителката:

— Без подсказване!

„Как се вадят зъби?“ — втори въпрос.

„С инжекция или с клещи“ — написа Дадо.

Това беше някакъв странен тест, от всичко по малко…

А после четоха с хронометър някакви объркани думи. Норма — 60. И Дадо прочете точно 60 думи в минута. Сам се възхити от себе си.

А Щефек прочете 86!

Опасен е този Щефек!

Глава 20

За голямата кафява мечка и за малкия дебел лакомник, за отровните гъби и за още някои други неща

Както вече знаете, Дългоносия и Мацалото се сприятелиха благодарение на мацането и затова една такава картина няма да ви учуди: на върха на Хорватова стубе седяха Дадо, Дългоносия, майката на Дадо, Мацалото, Дуня, Щефек и малкият боксер. С тях трябваше да бъде и Буцо, но него го нямаше, което никой не забелязваше, защото, защото въздухът беше прозрачен като разсънени детски очи, защото Хърватското Загоре, точно обратно, беше сънливо като кафява мечка, която се е приготвила за дълъг зимен сън, но подмамена от топлото слънце, се беше излегнала пред Медведница на шумолящите жълти листа, а по козината й, която беше тук-таме червена, тук-таме тъмнокафява или черна, дори леко виолетова, тук-таме жълта като злато, се виждаха тънки бели линии, по който пъплеха малки черни буболечки. На места козината бе проскубана и откриваше ситни бели точици, от които се издигаха вълма дим. В това нямаше нищо чудно — беше й горещо, за което свидетелствуваха потоците пот, които са спускаха по хълмистия й гръб.

Но Дадо гледаше майка си. Тя седеше с отметната назад глава. Косата й стигаше до игликите и не личеше къде свършва косата и къде започват игликите, защото бяха еднакви на цвят и Дадо за сетен път си помисли, че има най-хубавата майка на света, когато изведнъж ужасен рев процепи тишината.

Майката се стресна, Дадо подскочи, като че ли го беше ухапала змия, а Дуня, която тъкмо се готвеше да погъделичка с една сламка Мацалото зад ухото, тихо изписка.

Какво беше станало?

А, нищо особено. Дългоносия беше запял:

„В гъсталака зелен е мойта колиба…“

Той наистина рисуваше добре, нещо повече, рисуваше отлично, но гласът му беше направо ужасен, а слухът — безобразен. Една нещастна катеричка, която и без това имаше слабо сърце, падна в безсъзнание от дървото, но я спаси оня парашут в задната част на тялото й, та не се преби, а все още замаяна избяга в гората.

„… тя цяла е скрита в зелените клони-и-и-и“

— продължи да пее Дългоносия под съпровода на един кълвач, който следобед работеше без разрешително на близкия габър.

Малкият боксер виеше като отчаяно вълче.

— Престани — викна майката на Дадо. — Слеме и без това е пусто, няма хотели, туристическите хижи само дето не са рухнали, а ти ще разгониш и малкото хора тук…

Междувременно Дългоносия надигна извора на своето вдъхновение, а това беше възкисело загорско вино, и каза:

— Не е бог знае какво, ала весели душата. Освен това имам приятен глас. Веднъж в „Градски подрум“ спечелих сума пари с пеене.

— Спомням си. Тогава ти даваха пари, за да престанеш да пееш.

Дългоносия прибра шишето в кошницата с гъбите. Той сам ги беше брал, защото Дадо твърдеше, че гъбите ги боли, когато ги късат, и решително отказа да участвува в брането. Майката отново попита предпазливо дали със сигурност не са отровни, а Дългоносия се обиди, твърдейки, че той е голям познавач на гъбите, че през живота си е брал всякакви гъби, с изключение на атомни и че в края на краищата не е прекарал детството си в някакъв душен, смрадлив град, където вместо гъби растат кофи за боклук, и много добре знае кое се яде и кое не.

Той говореше така убедително, че накрая майката сви рамене и каза:

— Ти ще ги опиташ пръв и ако до два часа нищо не ти се случи, тогава и ние ще си хапнем.

Но сега е вече време да се запитаме както може би очаквате: КЪДЕ Е БУЦО?

— Добре, а къде е Буцо? — точно в тоя момент попита Мацалото, който, въпреки прекрасната природа наоколо, през цялото време като занесен гледаше Дуня, сякаш я виждаше за първи път.

Разтичаха се на всички страни и започнаха да викат:

— Буцо, Буцо!

Но от Буцо нямаше и следа.

— Проклето дебело идиотче — избухна Мацалото.

— Леле, какъв тупаник ще му хвърля, като го намерим — заканваше се Щефек.

— Вие, Врагецови, винаги ще забъркате някоя каша — присъедини се и Дългоносия. — Но Буцо е толкова дебел, че едва ли се е отдалечил много — прецени той.

Продължиха да го търсят, но разбраха, че дяволът си няма работа и Буцо наистина се е загубил някъде, а слънцето вече полека залязваше, какъвто навик си имаше и без това.

Щефек се сети за филмите с полицейски кучета и викна:

— Боксерът.

— Какво боксерът? — попита ядосано Мацалото.

— В раницата ми са гуменките на Буцо — каза Щефек и бръкна, за да ги извади. — Нека ги подуши и ще ни поведе по следите му.

— Много умно — похвали го Дългоносия.

Щефек пъхна едната гуменка под носа на боксера.

Но той само запримига с очи, краката му се подкосиха и безмълвно се строполи на земята.

— Олеле — викна Дадо. — Умори ми кученцето с тая смрадлива гуменка. — Татко, татко, какво ще правим сега?

Дългоносия обърна боксера по гръб и започна да вдига и да спуска предните му лапи, което много скоро доведе до смайващи резултати. Кучето се свести и отново се разтича, но всички разбраха, че от него няма да има полза.

Горе, на ливадата пред горския дом се чуваха детски гласове и Дуня предложи да отидат там. Може би Буцо си беше намерил компания.

Но Буцо го нямаше и на ливадата. Нито пък в къщичката, която миришеше на наденички с чесън и на чай с лимон.

— Ще пийнете ли нещо? — попита ги жената в полуградски-полуселски дрехи.

Никой не й отговори, затова тя пак се обади:

— Какво има? Изглеждате, като че ли сте видели вещици да яхат метли.

— Изгубихме едно хлапе — каза тъжно Дългоносия.

— Тъй ли? Ами как изглежда? — позаинтересува се жената.

— Малко, дундесто, бузесто, дебело, весело…

Жената цъкна с език.

— Елате с мене в кухнята — каза тя. — Ще ви покажа нещо.

Дългоносия тръгна след нея.

В кухнята седеше нещо малко, бузесто, но лицето му не можеше да се разпознае, защото беше съвсем бяло.

Това беше Буцо, който нагъваше сирене със сметана, но когато забеляза Дългоносия, моментално спря да набива и застина с широко отворена уста, от която падна парченце царевичен хляб.

— От сутринта, значи го търсите — попита жената.

— Ами, от сутринта. Докъм четири беше още с нас — отвърна Дългоносия и изгледа кръвнишки лакомника.

— Тъй ли — рече жената и укорително се обърна към Буцо. — Значи ме излъга… Знаете ли, каза ми, че от сутринта се лутал из планината, че не можел да ви намери и че сума ти време нищо не бил ял, та му дадох сирене със сметана… Това му е четвъртата чиния, значи общо двайсет и пет динара — пресметна тя и протегна ръка.

На Дългоносия не му оставаше нищо друго, освен да си извади портфейла и да брои мангизите, а после хвана Буцо за ухото и го отведе при останалата част от компанията.

По-добре да не ви разправям какво му се случи. Ще спомена само, че дългият крак на Мацалото се заби в дебелото дупе на Буцо, в резултат на което от устата на малкия изпадна и второ парченце царевичен хляб. Буцо тъжно погледна тоя толкова вкусен деликатес и пророни няколко сълзи от приличие, но скоро след това отново изчезна — тоя път само до дървения клозет зад къщата.

Междувременно компанията се развесели: дори майката на Дадо обърна една чашка, а след това заедно с боксера ядоха чеснови наденички със зеле, после Дългоносия поръча още един литър, изпиха и него, а Дуня се разнежи и опря рамо на главата на Мацалото, пардон, опря глава на рамото на Мацалото.

През това време жената забеляза гъбите в кошницата на Дългоносия и попита:

— Как сте, господине?

— Благодаря, много добре — отвърна Дългоносия.

— Как мислите, дълго ли ще живеете?

— О — каза Дългоносия, — дядо ми живя до деветдесет години, та се надявам и аз да я докарам дотам някъде.

— Може — каза жената, — но само ако не ядете от тия гъби.

— Че какво им има на гъбите? — ядоса се Дългоносия.

— Ами туй, че ако хапнете от тях, след няколко часа ще се намерите на оня свят — простодушно рече жената.

— Мислите, че са отровни ли? — обади се майката на Дадо.

— Ами че как — рече жената. — Искате ли да опитате?

— Благодаря — отказа съпругата на Дългоносия и така изгледа мъжа си, че той изведнъж са смали с няколко сантиметра. — Убиец, такъв — процеди тя. Дългоносия стана мълчаливо, взе кошницата и излезе. След няколко минути се върна с празна кошница и каза:

— А сега да пийнем нещо. Досега пих за спасението на Буцо, а сега — за спасението на всички ни — произнесе тържествено той.

И на масата се появи нова бутилка.

Дългоносия се довлече някак си до лифта, ала очевидно не знаеше вече къде се намира. Когато кабината се отдели от земята, той викна:

— Стюардеса! Къде е стюардесата? Няма ли стюардеса на тоя самолет? Кой ще ми донесе нещо пиене?

Фиатчето, онова на месаря, ги чакаше на спирката, но кой да го подкара.

Дългоносия дойде да си го прибере едва на другия ден, след като се наспа добре.

Глава 21

В която с леден тон се разказва накратко за двойния аксел и за това, как завърши цялата история

Тъй като празниците продължаваха, а горе на Шалата имаше страшен лед, майката на Дадо реши, че е вече достатъчно голям и му купи кънки.

Дългоносия също измъкна изпод гардероба своите кънки и прецени, че още ги бива и че освен това инструментът не е толкова важен, щом попадне в майсторски ръце, т.е. на майсторски крака.

Майката само го изгледа и каза:

— Ще се радвам, ако не си счупиш крака.

— Аз ли? — викна Дългоносия. — Че аз можех да бъда европейски шампион. Моят двоен аксел…

— Хайде, не дрънкай глупости…

Гледаха се няколко мига в очите — със своите трийсет и една години бяха все още достатъчно силни да се нахвърлят един срещу друг, но Дългоносия смигна, майката се усмихна и дори се мляснаха, което накара ревнивия Дадо да се ухили презрително.

За онова, което се случи на Шалата, ще ви разкажа с няколко думи, а може би и с малко повече.

Ето какво стана: Дадо беше съвсем близо до оградата, Дългоносия бавно се пързаляше на десетина метра от него, а майката стоеше от другата страна на оградата /тя никога не се пързаляше/. Тъй като дългата й руса коса се бе разпиляла по кожената яка, тя привлече вниманието на един любител на нежния пол, който се приближи до нея и се опита да я заговори, но тя не му обърна никакво внимание. Малко зад любителя на нежния пол бе застанал някакъв пълен, плешив човек, а зад него, пред витрината на ресторанта, бъбреха две жени.

И тогава се случи следното. Дългоносия извика: „Ей сега ще ви покажа моя двоен аксел!“ и започна да се пързаля заднешком, а след това енергично отскочи и се завъртя във въздуха. В тоя миг Дадо, който за пръв път се пързаляше на кънки, се пльосна на леда, а Дългоносия, летейки право към него, отчаяно замаха с ръце, за да не падне върху детето, и се приземи на оградата, като с все сила блъсна в гърдите любителя на нежния пол — бум, тряс — любителят на нежния пол се завъртя и халоса плешивия — фрас, прас, — а чаят му заля майката на Дадо — плис, — плешивият падна по гръб и събори двете бъбрици, които уплашено изпискаха: „О-ле-ле“, но това все още не беше всичко, защото плешивият получи доста голямо ускорение и направи кълбо назад, разбивайки с крака витрината на ресторанта, вследствие на което в супите на неколцина клиенти нападаха стъкла и те решително отказаха да ги консумират в тоя им вид.

Управителят на ресторанта върна лентата назад и следствието бързо стигна до Дългоносия, който трябваше доста дълбоко да се бръкне в джоба, за да плати стъклото, че и няколко супи отгоре, защото клиентите решително отказваха да ги консумират в тоя им вид.

Глава 22

За ужасно лошата Марина и нейния сладкиш

Вторият срок започна с умножението. Щефек (проклетникът му) кой знае откъде се беше научил да умножава и Дадо го гледаше с нескрита завист, но след два дни се случи нещо, което до такава степен погълна сина на Дългоносия, че той престана да мисли и за умножението, и за Щефек, и за всичко останало, което не се казваше МАРИНА.

Учителката представи Марина на класа и й се усмихна окуражително, което впрочем беше съвсем излишно, защото малката въобще не се смути от новата среда.

Татко й и майка й се бяха преместили от Карловац в Загреб и тя трябваше да продължи втория срок в училището на Дадо.

Беше дребна, но огън момиче. Черните й очи непрекъснато шареха натам-насам, а двете й плитки — насам-натам, и не можеше нито миг да стои мирна!

Беше всъщност ужасно палава.

Освен това не се оставяше да я закачат. Когато през първото междучасие Слона я дръпна за едната плитка, тя така силно го ритна в коляното с островърхата си обувчица, че той няколко часа не можа да се съвземе.

Дадо веднага се влюби в нея.

Даде й дъвка, а после и най-хубавия си флумастер, но тя равнодушно прибра всичко: кое в устата, кое в чантата, сякаш това си беше в реда на нещата.

— Това ли е всичко? — нахално попита тя.

Дадо й даде и две картинки. На едната имаше тигър, а на другата — делфин.

— Тия ги имам — каза Марина и му ги хвърли обратно.

Дадо пребледня от яд, а после рече:

— Моят татко прави анимационни филми.

— Много важно — отвърна момиченцето. — Моят татко пък гледа анимационни филми.

Дадо замълча, прехапа долната си устна и каза:

— Моята майка е по-хубава от твоята.

— Може — съгласи се Марина. — Но тогава твоята майка сигурно не ти е истинска майка.

— Защо?

— Защото ти си грозен.

Дадо го засърбя ръката, но се овладя.

— А ти какво си се лепнал за мене? — направо го попита тя.

Сега вече Дадо наистина се обиди и до края на часовете не си проговориха нито дума.

Но мина малко време и ухажването на Дадо отбеляза известен напредък.

Ах, тия жени…

Дадо й беше харесал още щом влезе в класната стая, но не беше редно тя да започне първа…

И така, те станаха общоизвестна двойка. На стената на Небостъргача, точно над прозорчето на парното, се появиха надписи:

ДАДО И МАРИНА СА ГАДЖЕТА

На тях това не им пречеше. Бяха непрекъснато заедно, макар че Марина живееше на „Харамбашичева“. Тя често идваше у Дадови и тъй като майката на Дадо работеше до късно следобед, а Дългоносия невинаги си беше в къщи, Марина скоро стана господар на положението. И боксерът се страхуваше от това дяволско момиче!

Един следобед се случи нещо, което още повече заздрави тяхната връзка.

Дългоносия излезе с Мацалото — и двамата имаха много тайнствен вид. Тайната се състоеше в това, че Дългоносия на всяка цена искаше да вкара Мацалото в Училището за приложни изкуства, а след това лека-полека и в Академията и те отидоха да подготвят почвата.

Така децата, както се казва, бяха „оставени сами на себе си“, а това впрочем най-много им харесва.

Сглобяваха кубчетата „Лего“, но после им омръзна и Дадо предпазливо предложи:

— Марина, хайде да си поиграем на татко и мама.

— Добре — съгласи се тя веднага. — Аз ли да започна?

— Може — каза колебливо Дадо, защото не знаеше какво ще последва.

Марина замахна и му зашлеви такъв шамар, че момчето се завъртя.

— Ти луда ли си! — викна той със сълзи в очите.

— Ами нали ти поиска да играем…

— Това не се играе така…

— У нас в къщи така се играе — отсече момиченцето.

Дадо махна с ръка.

— Глупачка — каза той.

Цупиха се известно време, а после се чу някакъв звук, също като свирката на влак, който влиза в завой.

Той идеше от корема на Дадо.

Малко по-късно се чу подобен звук, само че малко по-висок и по-пронизителен.

Той идеше от корема на Марина.

С една дума, бяха ужасно гладни.

Непоносимо гладни.

— Да отидем да хапнем хляб с масло — предложи Дадо, който не проявяваше кой знае какво въображение, когато ставаше въпрос за ядене.

— Не искам — отвърна момиченцето. — Яде ми се сладкиш…

— Яде ми се сладкиш — повтори иронично Дадо. — И на мене ми се яде сладкиш — продължи той вече съвсем сериозно, — ама откъде да го вземем?

Момиченцето го погледна презрително и каза:

— Ще си го направим.

— Ти можеш ли?

— То се знае, че мога. Ония, купешките, са истински боклук в сравнение с моите.

— Ами че направи тогава — съгласи се Дадо и устата му се напълни със слюнка.

— Добре. Ти ще ми помагаш. Дай една тава.

Дадо извади най-голямата и седна, за да види какво ще стане.

Момиченцето се качи на един стол и взе да смъква от полицата брашно, олио, сол, захар, какао и да ги хвърля надолу, а Дадо ги ловеше във въздуха.

След това Марина хвана с два пръста долната си устна и известно време остана така, потънала в дълбок размисъл, а после се залови за работа.

Наля половин литър олио, изсипа в огромния съд две кила брашно и кило захар, после посоли всичко това, прибави оцет и олио, пакетче какао, извади от хладилника десетина яйца /като счупи всяко едно в главата на Дадо, вместо в ръба на масата/, след това изстиска малко майонеза, сложи малко червен пипер, канела и карамфил и тъй като не се намери нищо друго, нямаше какво повече да добавя, а взе голямата дървена лъжица, с която майката на Дадо вадеше бельото от пералнята, разбърка сместа, завъртя ключа на печката и бутна своя шедьовър във фурната.

Около половин час гледаха през стъклото, като че ли това беше цветен телевизор, а някъде към обяд Марина реши, че сладкишът е готов и започнаха…

Умният боксер се оттегли в стаята с тихо скимтене, а те лакомо взеха да нагъват, макар че още след първите няколко хапки Дадо се опита да каже, че не е много…

— Мълчи и яж — прекъсна го рязко момиченцето. — Ако не бях аз, щеше да умреш от глад.

Дадо затвори очи и продължи.

И Марина преглъщаше с мъка, но сладко се усмихваше и мляскаше с пълните си, червени като череши устни, сякаш беше кой знае колко вкусно.

След това все пак каза:

— Стига толкова. Останалото ще го хвърлим на боклука.

Дадо си отдъхна, но все пак попита:

— Защо на боклука?

— Така, като изстине не е хубаво.

Около пет часа следобед пред училището с ужасен вой долетя линейка. В нея напъхаха две деца, две малки зелени същества, които охкаха и се държаха за коремите.

Глава 23

В която се разказва за големите грижи, които Загреб полага за болните деца, а също така и за смъртта на Щефек Врагец

Марина и Дадо останаха в болницата само два дни, но и това им беше предостатъчно за цял живот, както заяви Марина, когато родителите й дойдоха на свиждане.

Всъщност пръв пристигна Дългоносия, само няколко часа след като на децата им бяха промили стомасите и сега те вече лежаха в леглата — Дадо в една, а Марина в друга стая. Във всяка от тези стаи имаше по десетина легла, а почти на всяко легло лежаха по две деца.

Дадо — с някакъв дебел хлапак, в сравнение с който Буцо беше направо вейка.

Впрочем в ъгъла едно момче лежеше само.

— А оня? — попита Дългоносия санитарката. — Да няма някаква привилегия?

— А, не, това, знаете ли, е синът на един много голям…

— Баскетболист ли?

— Не, не баскетболист. На един, как да ви кажа…

— Добре, добре — рече Дългоносия. — Важното е да няма привилегии.

Сега за първи път виждаше какво е положението в детската болница на „Клайчева“ и реши още от първия си хонорар да отдели някой и друг динар за тая тъпканица.

На другия ден Марина и Дадо се срещнаха в коридора край витите черни стълби. Вече се чувствуваха добре, само дето бяха още малко зелени, но не яркозелени, а бледозелени и имаха кръгове, но под очите.

— Убиец! — викна Марина, щом го забеляза.

Дадо се смая.

— Че аз какво съм виновен — каза той. — Ти готвеше.

Ех, Дадо, Дадо, още не си разбрал, че мъжете винаги са виновни…

Така приключи тая история.

Със сладкиша, но не и с Дадо и Марина. И макар че тя на няколко пъти след премеждието твърдеше, че именно той носи цялата вина за нейното и неговото нещастие, те все пак си останаха приятели, дори нещо повече — Дадо просто не можеше без нея, а това дълбоко засегна Щефек.

Ах, колко много горчилка се беше натрупала в малкото \му сърце. Защото, макар че в много отношения Щефек превъзхождаше Дадо и преди всичко беше по-самостоятелен и по-решителен, по-бърз и по-енергичен, пък ако щете (или не щете) и по-умен в ония дребни, всекидневни неща и най-вече по математика, той все пак беше дълбоко привързан към сина на Дългоносия, чувствувайки смътно, че в неговия малък и понякога доста смотан приятел, се крие нещо, което един ден ще бъде по-ценно от неговата собствена схватливост. Затова посвоему го ценеше и гледаше на любовната история между Дадо и Марина като на непосредствена заплаха за тяхното — т.е. за неговото приятелство с Дадо.

Започна отдалече, със забележки по адрес на Марина, които съвсем не бяха комплименти за малката, но тъй като любовта на Дадо беше сляпа, реши да действува направо.

— Хубав ти е боксерът — каза му веднъж той, а беше вече почти пролет, и то без никакъв повод.

— Да — отговори Дадо. — Добро е кученцето. И няма бълхи.

— И Марина си има кученце — рече Щефек и го погледна накриво.

— Няма.

— Има. Знам и как му е името.

— На мене… не ми е казвала… че си има кученце. Как се казва?

— Дадо.

— Дадо?

— Ами да, Дадо. Ти си нейното кученце — извика Щефек. — Не виждаш ли как те строява? Донеси ми това, донеси ми онова, отвори ми вратата, вземи ми чантата…

Дадо измърмори:

— Тебе какво те засяга…

Но вечерта, в леглото, докато гледаше как боксерът спи в кошчето, той си спомни думите на Щефек и се замисли.

Да, така е, призна си той. Тя наистина ме строява, но за нея съм готов да направя и повече, всичко, каквото пожелае.

После сравни своето положение с филма, който беше гледал вечерта по телевизията. Рицар, и то какъв, с ония ми ти пера на шапката, с ония ми ти ботуши и при това страшен фехтовач, а оная дама, с един куп рокли върху себе си го въртеше на малкия си пръст. Е, щом такъв мъжага е могъл да се остави да го строяват, реши Дадо, защо да не се остави и той.

И заспа спокойно.

Но с това въпросът не беше приключен.

След няколко дни Щефек забеляза в ръцете на Марина нещо, което направо го порази. Докато слушаше разсеяно учителката, момиченцето си играеше с едно ножче с прекрасна седефена дръжка.

— Откъде го имаш тоя нож? — попита я той през междучасието.

— Дадо ми го даде — каза Марина и направи физиономия.

— Но той е мой. Всъщност аз го подарих на Дадо за рождения му ден…

— А сега е мой — отвърна тя, отметна дръзко глава и му се изплези.

— Наистина ли? — обърна се Щефек към Дадо, който се изчерви, но кимна с глава.

— Да знаеш, че повече не говоря с тебе — почервеня от яд Щефек и излезе на двора.

На другия ден Марина седна на чина си, но в същия миг изписка и подскочи.

Дадо погледна. На седалката имаше четири кабарчета.

— Някой ти е сложил кабарчета — установи ядосан той и изгледа класа.

— Аз ги сложих — обади се Щефек, който с удоволствие наблюдаваше как Марина циври.

Дадо измъкна чантата си, развъртя я и улучи Щефек право в главата. Щефек се хвана за челото, постоя така известно време, а после безмълвно се строполи на пода.

Дадо се вцепени. Стоеше със зяпнала уста и шепнеше:

— Аз без да искам, аз без да искам…

Щефек продължаваше да лежи неподвижно, а около него се струпаха деца.

— Ти го уби — каза тихо Слона и гневно посочи с пръст Дадек, който закри очите си с ръце, заплака и изхвърча от класната стая, последван от Марина.

— Остави ме на мира — сопна й се той, когато тя го настигна. — Ти си виновна, ти, а не аз. — И избухна в още по-отчаян плач.

— Може би не е умрял — каза Марина.

— Умрял е, умрял е, не диша… Умрял е!

И двете деца хукнаха през оживената улица, където автомобилите тръбяха със своите скрити хоботи, а добрият стар Смог вече гризеше младите листа. Дотичаха до Небостъргача и като се оглеждаха уплашено на всички страни, се шмугнаха в котелното.

Там нямаше никой.

— Какво… ще стане сега? — попита Дадо Марина, треперейки в един ъгъл под малкото прозорче, от което се виждаха само краката на минувачите.

— Ще избягаме.

— Къде?

— В града — каза Марина.

Това не успокои Дадо. Той тихо хлипаше и си припомняше ония страхотни хайки от полицейските истории. Сега го търсят, мислеше си той, разговарят по радиостанциите и се осведомяват. Шефът сигурно им е казал: щом го видите, веднага открийте огън по него! Опасен е!

Целият настръхна.

А ако пуснат по следите му ония големи служебни кучета? Ще го разкъсат на парченца, кой ще го събира после?

— Татко, татко — заплака той, защото изведнъж разбра, че именно Дългоносия е този, който го закриля от ужасния свят на възрастните.

— Ш-ш-т — пошушна Марина. — Там има някой.

И наистина няколко крака се спряха пред прозорчето. Това всъщност бяха половин крака, от обувките до коленете, и едните обувки се сториха отнякъде познати на Дадо — сини, с жълти върхове. До тях стояха едни червени с бели закопчалки и едни съвсем бели.

— Леле, как само офейка! — казаха белите обувки.

— И Марина — радваха се червените обувки с белите закопчалки.

— Тичаха като Том и Джери — кикотеха се белите обувки, а после казаха на сините с жълтите върхове: — Много се радвам, че така се уплашиха той и неговата Марина.

Дадо наостри уши.

— Добре им отмъстих — продължиха сините обувки и тогава всичко се изясни.

Това бяха обувките на Щефек!

А щом като това бяха обувките на Щефек и щом се чуваше неговият глас, това можеше да означава само едно: че Щефек е жив и здрав!

Дадо седна и заплака, но този пък със сълзи на облекчение.

След няколко дни всичко се оправи. Но отсега нататък Марина гледаше от време на време да си поделя Дадо с Щефек, така че понякога синът на Дългоносия се чувствуваше като сандвич.

Глава 24

В която Смоговците напускат Черния Загреб и отиват на Белите скали

Дойде време за традиционната екскурзия в края на осми клас и от всички повече или по-малко привлекателни маршрути учениците от класа на Дуня и Мацалото избраха най-интересния, но и най-трудния.

Предложи го класният им, учителят по география, мъжага, висок около метър и деветдесет, който най-много мразеше училището, по-точно обучението в училище и твърдеше, че в него нищо не може да се научи, най-малко географията, затова всеки път, щом му паднеше случай, водеше учениците си сред природата и там им откриваше много тайни, при това не само по своя предмет.

Различаваше се от останалите учители. И то доста. Въобще не държеше на външността си, пускаше си брада, за да не се бръсне, ризите му бяха все някакви карирани и измачкани, за разлика от Брут например, който си нямаше представа от историята, но затова пък изглеждаше така, като че ли го обличаха Карден и Сен Лоран взети заедно, а лицето му беше толкова гладко избръснато, че на него преспокойно можеха да се провеждат европейските първенства по фигурно пързаляне.

Впрочем казваше се Фабиян. Учителят по география, де. Като Фабиян Шовагович[1], с тая разлика, че нямаше никакво отношение към актьорската игра, а напротив, спадаше към ония неудобни, личности, които говорят това, което мислят, и затова така действуваше на нервите на останалите учители, че те по всякакъв начин се мъчеха да го натопят пред директора и от време на време успяваха, но Фабиян не обръщаше никакво внимание на тези дребни душици.

Той с енергични жестове чертаеше маршрута по картата: Огулин, Клек, Белите скали, Мъркопал, Делнице, Рисняк, Снежник и морето… Кострена. Общо десет дни с раници на гръб, с палатки, тенджери, чинии, консерви.

Всички бяха въодушевени.

С изключение на Цербера.

Той веднага довтаса в училище и поиска обяснение от Фабиян:

— Това ваш план ли е? — попита той.

— Мой — отговори спокойно Фабиян.

— Но те са още деца.

— Не са — каза Фабиян.

— А къде ще спят?

— Там, където може — по хижите, а иначе в палатки.

— В палатки! Ами, ако настинат?

— Няма да настинат.

— Освен това ще трябва да внимавате с тях. Моята Дуня например е вече цяла мома, нали разбирате какво искам да кажа…

— Не разбирам.

— Но разберете ме…

— Не — каза Фабиян и извади от джоба на синята си престилка един геврек. — Искате ли половината?… Освен това, ако не се лъжа, преди малко, струва ми се, казахте, че са още деца…

— Да, но… Всъщност, те са малки, но са големи… т.е. искам да кажа, че не са вече малки, но са достатъчно големи, за да не бъдат малки…

— Значи не искате половината?

— Не искам! — ядоса се Цербера.

— А това какво е? — попита Фабиян и прокара пръст по бузата му. — Не сте се обръснали добре.

И си тръгна.

Цербера бесня три дни, а на четвъртия се поуспокои и Дуня все пак отиде на екскурзията. Палатки взеха под наем от „Велебит“, но бяха тежки за носене. И още как!

* * *

Ще седнеш на скалите

и ще ме прегърнеш…

— пееше приятен баритон.

Не би могло да се каже, че Фабиян е Владимир Ружджак[2] но имаше много хубав глас, пък и съвсем прилично дрънкаше на китара.

Слънцето беше вече залязло, а Белите скали, островърхи и нереални, се загръщаха във вечерно, виолетово наметало.

Децата седяха, лежаха и клечаха около огъня.

Не им се вярваше, че са все още на Земята.

Затворени в оная мръсна кочина, наречена Загреб, помъкнали от най-ранно детство плоските си стъпала и повече или по-малко изкривените си гръбнаци по мокрия или нажежен асфалт, сами в празните апартаменти или на улицата, която ги дебнеше с колите и с хулиганите-изнудвачи… сега те с изненада се вглеждаха в кристалночистия, прохладен вечерен въздух и се вслушваха в странните звуци на девствената природа, която със знаци, известни само на нея, се готвеше за нощните приключения и утрешната работа.

Телата, несвикнали с кислорода, се чувствуваха като пияни.

Мацалото седеше до Дуня и може би щеше да бъде напълно щастлив, ако Шилото не бе почнал да се навърта около неговото момиче.

* * *

Пътят до Белите скали беше толкова романтичен, колкото и самите скали. Фабиян нае мулета, истински мулета, изненадващо спокойни и послушни и на тях натовариха палатките и раниците. А щяха да нощуват в една колиба с на две на три сковани прегради, в които нахвърляха гумените дюшеци. В колибата имаше само едно малко прозорче, горе, под самия таван.

Преди да заспят, Фабиян, който се беше настанил до вратата, каза сериозно:

— Ако някой излиза през нощта, да не се отдалечава, защото тук има мечки.

Мечки!

Учениците се засмяха, но Фабиян изрева:

— Проклети малки смоговци! Казвам ви, че има мечки. Впрочем, ако утре намеря нечии кости, ще разбера кой се е отдалечавал.

Сега вече всички повярваха. Момичетата възбудено зашушукаха.

А после всички заспаха, моментално.

Но някъде около полунощ Дуня допълзя до Мацалото.

— Мацало, Мацало — зашепна тя уплашено.

— А? Какво има? — стресна се той и в първия миг не знаеше къде се намира.

— Мечки — каза Дуня. — Слушай!

Мацалото се повдигна на лакти и наостри уши. Наистина! Нещо дращеше по вратата и тихо ръмжеше. Мацалото усети как дългата му буйна коса бавно, но сигурно настръхва, така че започва да гъделичка неодяланата греда на тавана.

— Да събудим ли Фабиян? — попита Дуня.

— Няма нужда — чу се приглушеният глас на Фабиян. — Вече съм буден.

Той запали джобното си фенерче и започна да рови в раницата си. Скоро намери онова, което търсеше: някакъв огромен револвер, който не вдъхваше голямо доверие. После стана, затъкна ножа в колана си, улови се с две ръце за гредата и подобно на Винету изчезна през тъмния отвор на прозорчето.

След това се промъкна пълзешком до ъгъла на колибата.

Мечката на вратата, осветена от луната и трепкащата светлина на звездите, беше малко по-особена. Тя стоеше на два крака, не беше много космата, освен по главата и което беше най-интересното и най-странното за една мечка, раменете й бяха наметнати с кожено яке, а освен това носеше къси панталони и беше обута с туристически обувки.

Странната мечка дращеше с един клон по вратата и ръмжеше.

Винету бавно се промъкна до нея, а когато устата му се приближи на двайсетина сантиметра от ухото на мечката, изръмжах всичка сила.

Мечката уплашено извика, краката й се подкосиха и тя седна на земята, като закри с ръце лицето си.

Тогава Винету вкара мечката в колибата и се закани да я напердаши, като й напомни, че тук, толкова далече от цивилизацията, не важат и цивилизованите педагогически методи.

Да ви кажа впрочем как се казваше мечката.

Казваше се Шилото.

И не се вразуми.

На третия ден Мацалото мъкнеше раницата си, мъкнеше я с пот на челото и се чудеше какво става с него, дали не е болен. Защото изведнъж раницата му беше ужасно натежала и той едва дочака почивката. Тогава я отвори, за да извади консерва, и разбра, че не е болен, а някой му беше пъхнал вътре три големи камъка.

И знаете ли кой?

Естествено Шилото.

[1] Фабиян Шовагович — популярен съвременен хърватски актьор. — Б.пр. ↑

[2] Владимир Ружджак — известен хърватски оперен певец. — Б.пр. ↑

Глава 25

В която се разказва как вълкът се превърна в магаре

Цяла пролет Перо опъва като магаре. Хората в Квартала, които не знаеха какво става, упрекваха Драгец, че оставя клетия си брат да се блъска от сутрин до вечер, но най-големият Врагец само се усмихваше и казваше:

— Оставете го. Той сам поиска. Освобождава излишъците от енергията си.

Отначало мистър Хикс мърмореше и проклинаше, но после се примири със съдбата си. Дори престана да пие, като изключим по някоя и друга чашка вино на обяд. Чувствуваше как заяква, поотслабна малко, но му отиваше, а когато след работа свалеше ризата си, братята хвалеха мускулите му. Преди да замине с Фабиян за Горски котар, Мацалото дори го помоли да му позира, защото тъкмо тогава беше пощурял по анатомията и къщата беше пълна с бицепси, трицепси и разни други цепси.

Впрочем, ако бъдем обективни, и другите братя помагаха, особено в събота и неделя, а и Буцо често се мотаеше на строежа и от време на време викаше:

— Това е вълкът, това е вълкът!

Докато един ден Перо не го хвана за врата и не му разказа една ужасна история (на някой си Едгар Алън) за някакъв човек, който убил жена си и я зазидал заедно с котката…

Наистина Буцо беше съвсем малък, още не ходеше на училище, но беше доста умен за възрастта си и тая история силно го порази, а беше схванал и поуката. От този момент започна отдалеч да заобикаля Перо, особено когато той бъркаше цимент.

А когато стените се издигнаха, най-много помагаше Цобра. Сега неговата изобретателска жилка се прояви с пълна сила. С помощта на някакъв стар брезент и едно електромоторче той направи истинска транспортна лента, която сама качваше на горния етаж строителния материал, а често пъти и Буцо.

Когато дойде ред на дърводелските работи, Драгец се замисли. Пари повече нямаше, бяха похарчили всичко, което майка им бе спечелила в Западна Германия, освен неприкосновения запас, за който обаче знаеше само тя, така че Драгец взе заем от предприятието и…

И някъде в началото на лятото къщата беше готова. Наистина, оставаха още много неща за довършване: трябваше да се измаже, в две стаи нямаше паркет, Перо все още монтираше електрическата инсталация, но все пак това беше голям успех. Нещо повече, едната стая и кухнята бяха напълно завършени, така че прехвърлиха в тях всичко старо, което можеше да влезе в работа, и чак тогава Врагецови видяха, че всъщност нямат нищо.

Но само един поглед към новата къща беше достатъчен да прогони мрачните им мисли.

Драгец изпрати на майка си телеграма (от ония цветните, луксозните, пък да струва колкото ще): „Къщата е готова стоп можеш да се връщаш стоп.“

Но майка им не се връщаше. Когато получи телеграмата, тя сбъдна на крайчеца на леглото и с насълзени очи дълго се взира в голата стена, на която някакъв, известен само на нея кинооператор, прожектираше някакъв известен само на нея филм. Когато се мръкна, тя въздъхна, запали цигара, а лицето й придоби твърд и решителен израз.

Глава 26

Разказва за това, как Дългоносия извървява пътя до Ада и обратно

Малко преди края на учебната година Дългоносия се готвеше за своите пет минути. Удари неговият час, и то не в преносния смисъл на тази фраза, с който често се злоупотребява, а в съвсем конкретния и точен смисъл на думата: неговият анимационен филм, който траеше пет минути, бе включен в конкурсната част на световния фестивал на анимационните филми и това беше достатъчно този иначе симпатичен и скромен човек да се превърне в психопат, който като обезумял обикаляше из апартамента, спъваше се в ръбовете на килимите, удряше си колената в ръбовете на мебелите и въобще витаеше на ръба на безумието, както би казал Мирослав Кърлежа[1].

На въпросите отговаряше неясно и объркано (когато двамата с Дадо ядяха бюрек при баничаря на улица „Влашка“ и баничарят го попита добър ли е бюрекът, Дългоносия го изгледа кръвнишки и каза: „Аз съм по-добър от Бурек!“).

Дадо, който по това време си имаше доста лични проблеми, защото беше зле с делението (а също и с природознание и обществознание), нямаше особена полза от клетия си баща.

Все пак на последния градски тест той, както и Щефек, отговори без грешка (четири страници с по десет въпроса на всяка) и учителката намекна на двамата, че ще минат с отличен, докато малката Марина ще трябва да се задоволи с много добър, от което тя направо цъфна, защото не се надяваше и на четворка.

Същевременно Дадо доказа, че няма грешка, когато рече да се залови за някоя работа, защото в навечерието на първомайските празници той все още не можеше да раздели крушите на ябълките, а камо ли например 81 на 9. Но когато майка му видя, че детето й е изостанало, един прекрасен вторник така го подхвана, че той се изприщи от напрежение, но затова пък в сряда вече се справяше доста добре, в четвъртък и петък много добре, а в събота през нощта човек можеше да го събуди по всяко време и да го попита колко е 56 делено на 7 или нещо още по-трудно…

Тия математически успехи осигуриха на Дадо, а така също и на Марина и Щефек, билети за фестивала, защото Дългоносия беше получил десетина безплатни билета, но какъвто си беше разсеян, си палеше с тях цигарите, та трябваше да се намеси майката, за да спаси останалите няколко.

На съдбоносния ден отидоха в Концертната зала още към четири часа. Тогава именно започваше панорамата на анимационните филми на Уолт Дисни, които децата посрещнаха с голямо въодушевление. Макар че Дългоносия не харесваше особено Дисни, което децата въобще не можеха да разберат, той все пак дойде по-рано, за да може публиката да се полюбува на носа му и въобще на цялата му много известна личност, ала никой не му обърна внимание и той се зарадва, когато светлините угаснаха.

Децата крещяха от възторг особено когато някой цапардосаше някого с метла по кратуната или когато някой котарак тупнеше от покрива през улука, или пък когато някой напъхаше някому лула в устата. В знак на протест Дългоносия нервно и шумно дъвчеше дъвка, та майката на Дадо бе принудена да го ръгне с лакът в ребрата, в отговор на което се чу жален стон.

А след като и това свърши, трябваше да изслушат някакъв човек, който говореше ли говореше… но накрая все пак започна.

Филм след филм.

Някои от тях се харесваха на децата, но повечето те просто не разбираха, затова се протягаха, прозяваха се, почесваха се по главите и непрекъснато питаха за какво става дума, а майката на Дадо нервно шъткаше: „Ш-ш-ш-ш-шт“, защото и тя трудно схващаше гениалните творби.

А Дългоносия колкото повече наближаваше неговото време, толкова по-налудничаво се държеше. Колената му така се тресяха, че разтърсваха предната седалка, а тя от своя страна така тръскаше някакъв възрастен човек, който седеше на нея, че той най-сетне се обърна към Дългоносия и много учтиво го помоли да се успокои, защото в противен случай и той щял да стане неучтив. Това подействува на колената, но затова пък активизира ръцете на Дългоносия, които взеха да подръпват ту брадата му, ту устните, ту вратовръзката, а после авторът извади от джоба си ключовете на своя месарски фиат и така задрънча с тях, че предизвика единодушното негодувание не само на човека, който се заканваше да стане неучтив, но и на по-голямата част от публиката наоколо.

Накрая все пак удари часът.

Говорителят обяви филма „Гвоздеят“ и прочете пълното име и презиме на Дългоносия, който цял разцъфна като ябълка напролет, а зъбите му лъснаха, придавайки на глуповатата му физиономия израза на блажената и щастлива тъпота на преуспелия в живота човек.

Но! Случи се трагедия: една минута след започването на неговия наистина добър филм, лентата се скъса. Лампите светнаха и осветиха изпотения и разярен автор. Настъпи неловка тишина, чуха се отделни подсвирквания, а после говорителят с много учтив глас обясни, че са възникнали технически затруднения, които скоро ще бъдат отстранени и че филмът, който току-що бе прекъснат, ще бъде показан в края на програмата, когато съединят двата края.

Дългоносия отчаяно се сви на мястото си, сложи ръка на челото си и малко оставаше да се разплаче. Децата го гледаха с голямо и искрено съчувствие, а Дадо дори го потупа бащински по гърба. И така програмата продължи: след всеки филм се чуваха ръкоплясканията на публиката, понякога по-силни, понякога по-слаби, но и най-слабите отекваха в ушите на Дългоносия като Ниагарския водопад.

Той бе ограбен, обиден, смазан, а освен това ядосан, ревнив и завистлив. Но! „Колелото на щастието се върти, без да спира“ казва Гундулич[2]. Трагедията със скъсването на лентата скоро показа обратната си страна. А именно, както цирковият акробат получава по-големи аплодисменти, когато успешно повтори номера, в който преди малко е претърпял неуспех — много по-големи, отколкото, ако го беше изпълнил успешно от първи път — така и „Гвоздеят“, показан в края на фестивала, пожъна оглушителното признание на дланите и гласните струни и измъченият автор отново живна и лека-полека започна победоносно да се оглежда наоколо. Само едрите капки пот по челото му напомняха, че е извървял пътя до ада и обратно.

Получи втора награда за петминутен филм, а фактът, че като слизаше от сцената, не улучи стъпалото и се изтърси на пода, не засенчи големия му успех, а точно обратното, осигури му още веднъж аплодисментите на развеселената публика.

Когато излизаха от разкошно осветената Концертна зала, която доблестните загребски строители градиха цели десет години, освирквани от целокупното население, двама младежи тъкмо лепяха афиши със снимката на една разкошна негърка.

[1] Мирослав Кърлежа (1893–1982) — най-видният хърватски писател на XX век, автор на романа „На ръба на безумието“. — Б.пр. ↑

[2] Иван Гундулич (1589–1638) — най-изтъкнатият хърватски ренесансов поет. — Б.пр. ↑

Глава 27

В която Папируса и Кутрето мамят Карлек

Ако си спомняте добре, веднъж вече споменахме стария Папирус, който така безмилостно прогони Дуня и Мацалото, когато те се целуваха на неговата врата и се пльоснаха в двора му.

Ако си спомняте добре, старият Папирус имаше страшно куче, но то си нямаше име! Старият му казваше просто Кутре, което обаче съвсем не пречеше на Кутрето, защото то смяташе, че това е някакво име. То никога не си беше поискало кръщелното свидетелство, дори и по време на многобройните си женитби и поради своята анонимност не влизаше в конфликт с администрацията, а в Квартала никога не се бяха появявали кучкари, за да го попитат за славното му име. И да се бяха появили, Папируса щеше да намери начин да защити достойно своето животно.

Ако беше трезвен.

Ала обикновено не беше. Но колкото и пиян да беше, колкото и грубо да се отнасяше, към хората в това състояние, старият винаги запазваше коректното си отношение към Кутрето, а Кутрето гледаше благосклонно на пътешествията на Папируса в съвсем непонятния за него свят на алкохола, недоумявайки какво намира старецът във вонящата течност, който беше опитало само веднъж през своя кучешки живот и веднага я беше намразило дълбоко. Да си кажем правичката, Папируса имаше много важна причина да се отнася с уважение към Кутрето, защото веднъж то му беше спасило живота (хвърляйки се върху стареца няколко секунди преди това да стори бързият влак, оня в 23 часа, който всяка вечер по доста неприятен и безцеремонен начин пожелаваше лека нощ на жителите на Квартала).

Освен това Кутрето беше и делови партньор на Папируса. От ранни зори до ранните следобедни часове те двамата, човекът и кучето, обикаляха града и събираха стара хартия, по мазета и тавани. Кутрето покорно теглеше количката с пожълтелите вестници, а Папируса вървеше до него, без да обръща внимание на минувачите, които се спираха, за да погледат тая необикновена картина.

Към два часа човекът, кучето и количката се появяваха на входа на склада в Завъртница и Папируса стоварваше купчината на кантара, а куцият Карлек, който с доста голямо усилие влачеше ортопедичната си обувка, мереше хартията и се мъчеше да измами Папируса, но никога не успяваше.

Двамата старци заставаха един срещу друг и хитро се усмихваха, а после Карлек например казваше:

— Ще пишем двайсет и три кила.

— Не — отсичаше Папируса. — Знам го аз тоя кантар и тебе те познавам добре. Веднъж ще повикам комисията по кантарите да провери колко е точен. Тук има най-малко двайсет и четири кила.

Тогава Карлек, който се боеше от тази комисия по кантарите като от дявола, макар че не беше съвсем сигурен дали въобще съществува, покорно записваше двайсет и четири килограма.

А бяха може би само двайсет.

Как така?

Ето как: след дълги убеждения Папируса успя да дресира Кутрето на една съвсем проста хитрост. А именно, след упорити тренировки край дъските в двора на Папируса, които трябваше да представляват кантара на Карлек, Кутрето най-сетне разбра какво иска човекът от него — по време на тегленето да седне зад купчината хартия, така че Карлек да вижда само главата му и да сложи предните си лапи на кантара.

И така те мамеха Карлек. С години.

Ето откъде идваха тия двайсет и четири килограма, а бяха може би най-много двайсет.

Жителите на Квартала съжаляваха стареца и си мислеха, че съвсем ще пропадне. Но колкото повече време минаваше, толкова по-добре вървяха работите му! Защо? Защото на хоризонта се появяваше голяма, тежка, световна криза за хартия. Вестниците намаляваха броя на страниците си, директорите на издателствата си скубеха косите от отчаяние, заседаваха с директорите на хартиените фабрики и накрая обърнаха поглед към старата хартия, която лежеше по мазетата. Така настъпи първата хартиена треска.

Впрочем сега Папируса си имаше и конкуренция. Червеният кръст призова всички ученици на голяма акция за събиране на стара хартия, директорите на училищата разделиха града на петнайсет-двайсет квадратчета и децата се втурнаха на работа. Дадо и Щефек, зачервени и възбудени, няколко дни търчаха по апартаментите, звъняха и събираха стари вестници, а Дадо само дето не се разплака, когато научи, че Дългоносия поради незнание е дал цялата своя (тяхна!) хартия на някакви хлапета от II „а“. Истински саботаж!

Но Папируса си имаше свои източници, които никога нямаше да пресъхнат, затова прие доста равнодушно тая червенокръстка акция и продължи дейността си, получавайки с всеки изминал ден все повече пари за килограм хартия.

Впрочем той имаше таен склад в двора си и трупаше там хартия за черни дни, както селяните трупат сено. И тъкмо тоя частен склад стана причина за запознанството между Папируса и Кутрето, от една страна и Цобра от друга.

Но да видим как се стигна дотам…

Ако добре си спомняте или по-точно, ако има какво да си спомните, имало едно време един Икар, син на Дедал, строителя на Критския лабиринт. Дедал, който бил възнаграден за своето дело по доста странен и злобен начин, решил една ясна елинска утрин да направи крила за себе си и за сина си и да избяга в Сицилия (тогава мафията очевидно все още се е намирала в Крит). Но тъй като не разполагал с лепило ОХО или с нещо още по-добро, залепил перата с восък и преди полета предупредил палавия Икар да не лети много нависоко, защото там е слънцето. Икар обаче не го послушал и така нататък.

Имало едно време и един Леонардо да Винчи, който си приличал с Дедал като две капки вода: и той строител, и той изобретател и още много, много подобни неща, а освен това имал грандиозни идеи, които като две капки вода си приличали с Дедаловите.

Имаше и един Цобра, безумен изобретател, който будува много нощи благодарение на италианската телевизионна серия за създателя на оная жена с кривата усмивка. Дори когато спеше, сънуваше, че лети! И то далече от слънцето, защото не беше такъв бунак като Икар. Но той не беше пасивен мечтател, а човек на действието, затова първо нахвърли идеята си на хартия, след това потърси тънки летви и скова огромни крила, естествено тайно, за да не го усети Драгец, който нямаше да прояви разбиране към икаровско-леонардовските фантасмагории, но…

Наистина, намери малко платно, но то не ставаше за тая работа. Замисли се откъде би могъл да си набави някаква качествена, здрава, специална хартия — плътна, но лека…

И тогава видя тъкмо това, което му трябваше, в количката на Папируса, но количката изчезна в двора на стареца, а Цобра остана под кестена от другата страна на улицата, чоплейки си ухото и прехапал език.

Струваше си да се сприятели с човека и кучето, но как? Да купи на кучето кренвирши? А откъде пари? Да помогне на Папируса в работата му? Старецът сигурно щеше да откаже. Не обичаше хората — нито големите, нито малките…

Помогна му щастливият случай. Всъщност не толкова щастлив от гледна точка на Кутрето. А именно, една вечер Цобра чу глухо ръмжене, после бесен лай, а след това задъхано тежко дишане и тракане на зъби. Край железопътната линия се бяха сплели в едно космато кълбо Кутрето и някакъв по-голям уличен пес, едър като теле и як като бик. Кутрето очевидно губеше битката. От няколкото опасни рани по тялото му течеше гъста кръв, а скитникът и не помисляше да се оттегля.

Явно, желаеше смъртта на Кутрето.

Цобра грабна един голям камък, затича се решително и с добре премерен удар го удари по чутурата. Песът се вцепени от изненада, пусна Кутрето, озъби се на Цобра, ала все пак се оттегли като непрекъснато се оглеждаше и тръскаше главата си, която още бучеше от силния удар. Момчето още веднъж викна подире му и се спусна към Кутрето, което не проявяваше желание да стане.

… Папируса посрещна момчето враждебно, но като разбра какво се беше случило, погледна го с благодарност, грабна количката и двамата се затичаха към железопътната линия да натоварят Кутрето.

То жално скимтеше, дълбоко уверено, че никой вече не може да му помогне, но старецът му говореше окуражителни думи, които будеха у животното тайна надежда.

Не минаха и десет дни и Кутрето отново възвърна стария си вид. А Цобра стана желан гост в къщата на Папируса, което не само учуди жителите на Квартала, ами направо ги смая.

— Робинзон намери своя Петкан — коментира случая Драгец.

Глава 28

Която разказва за това, как змията ухапа Дуня на едно много неподходящо място

Това се случи над Мъркопал. Спяха в къщичка, която доста се различаваше от колибата на Белите скали. Беше чиста и подредена, дори гиздава, имаше дори дървен под, но и тук липсваха достатъчно легла за всички, та момчетата спяха на земята, т.е. на гумените дюшеци.

Фабиян и другите ученици бяха отишли в селото за пресни продукти, а Дуня, Мацалото и Шилото останаха да пазят движимото имущество.

Щом Мацалото се отдалечеше за малко, Шилото се лепваше за Дуня и започваше да й дрънка разни глупости, което естествено се харесваше на Дуня, но не и на Мацалото, така че много скоро можеше да се стигне до бой.

Особено когато Мацалото си взе блока, на чиито листове бяха изобразени най-хубавите места, през които бяха минали до този момент, и нарисува карикатура на Шилото, като отдели специално внимание на единия му кучешки зъб, който придаваше на грозното момче вид на смешен вампир, на големия му като картоф нос и на ушите му, които невероятно много наподобяваха крилата на самолетите „Джъмбо“.

— Ще се бием ли?

— Добре — каза Мацалото. — Тук или някъде другаде?

— Където искаш.

Но се намеси Дуня и каза, че няма да погледне нито единия, нито другия, ако се сбият, после вирна нос и отиде в гората.

Всъщност трябваше да отиде в гората, защото в къщичката нямаше клозет.

И тогава се случи…

Вървя, вървя, докато не откри подходящо място, промъкна се още по-навътре в гъсталака, свали си гащичките и клекна. Но в същия миг скочи и изпищя, по-точно изпищя и скочи.

Една пепелява пепелянка тъкмо приличаше на слънце пепелявото си тяло, увита около нисък пепеляв клон, който почти докосваше горските цветя, когато към нея започна да се спуска нещо бяло и кръгло. Изненадана и уплашена, тя реши да се отбранява и заби зъби в това бяло и кръгло нещо, което в миг отново скочи във въздуха, а пепелянката се шмугна под един камък и изчезна.

Дуня хукна разплакана и разтреперана към гиздавата къщурка, а дърветата някак странно се въртяха пред очите й.

Мацалото, който стоеше на вратата, видя, че нещо не е в ред, и се затича към нея.

— Змия — пищеше момичето, — змия!

— Ухапа ли те?

— Да… Ох, боли… вие ми се свят.

— Къде… къде те ухапа?

— Тук — таза тя и посочи мястото.

— Какво? Че как е могла точно там?

На Дуня й прилоша, затова той я отведе в къщичката, легна на пода и се замисли за миг, а после каза на Шилото, който гледаше с широко отворени очи:

— Тичай в селото, в амбулаторията. Доведи лекар и някаква кола. Бързо!

— Лекар… кола… — запелтечи малкият Квазимодо, а после се обърна, плю си на петите и хукна към Мъркопал.

А Мацалото, в когото се пробуди старият дух на Врагецови, които открай време се справяха съвсем самостоятелно с всяко положение, извади ловджийския си нож, щракна със запалката, обгори стоманеното острие, с решително движение обърна момичето по корем, вдигна й полата, сряза гащичките й, направи малък разрез, а после заби зъби в раната.

Направи всичко това толкова бързо, че Дуня успя само няколко пъти да викне. Тя се дърпаше, но сега той здраво опря едната си ръка в гърба й, а с другата я хвана за левия крак.

Дуня тихо плачеше, а Мацалото вдигаше от време на време глава и всеки път изплюваше доста голямо количество отровена кръв, показвайки силните си конски зъби. Впрочем нека споменем и това, че старият Врагец, още докато беше жив, твърдеше, че един негов прадядо е прегризал гърлото на някакъв войник на Алапич по време на битката при Стубица, но тъй, като за това няма достоверни данни, да се върнем към Фабиян.

За щастие близо до Мъркопал Шилото налетя на Фабиян, а после заедно хукнаха към амбулаторията, но там завариха само медицинската сестра и никаква кола, затова Фабиян изтича до задругата и мълчаливо седна в едно старо комби, в което бяха и старите му ключове, запали го и…

… и след двайсет минути на Дуня й биха инжекция, а на другата сутрин беше вече съвсем здрава.

Фабиян доволно поклащаше глава и мърмореше:

— Не бях виждал подобно нещо. На такова място…

А тя почервеня като горска ягода.

Глава 29

В която се сбъдва отколешната мечта на човека

Както вече знаем, в приятелството на Цобра имаше и малка доза интерес, макар че листовете специална хартия, които му бяха необходими, трябваше да бъдат големи. Не мина много време и един ден Цобра изложи на стареца своето желание — достатъчно ясно, що се отнася до вида и качеството на хартията, но твърде неясно по отношение на крайната цел, за която щеше да послужи тя. Старият Папирус, който някога, много отдавна, имаше син като Цобра. (тоя син, след като поотрасна, завинаги изчезна някъде отвъд океана) и който през тия няколко дни се беше върнал в онова вече забравено време, прегърна момчето тъй, че кучето въпреки своята благодарност, имаше основание да прояви малко ревност, а що се отнася до хартията, нямаше никакви проблеми — старецът разтвори широко вратите на своята съкровищница.

Когато крилата бяха готови, Цобра след продължителен размисъл избра за опитен полигон покрива на училището. Цялата му надлъжна част откъм западната страна беше равна, като че ли създадена за писта, а освен това само пет метра под мястото, от което Цобра възнамеряваше да се отблъсне и да полети във въздуха, се намираше покривът на физкултурния салон, който също така беше равен. И нещо да се закучеше, пак нищо лошо не можеше да се случи.

Така си мислеше безумният изобретател!

* * *

През един топъл следобед, когато, измъчен от скука и глад, се влачеше по улицата, малкият дебел Буцо вдигна към небето пълните си с отчаяние очи с тайната надежда да открие там горе някакво свръхестествено същество, което да му хвърли нещо, естествено за лапане и…

… и наистина: на покрива на училището видя нещо средно между човек и птица, човекоптица, чудовище, изрод… което в същия миг размаха крила и Буцо почувствува, че то не само няма да му хвърли нещо за лапане, ами може да се случи точно обратното — той, Буцо, да бъде лапнат като мръвка от тая ужасна птица…

И се затича през Квартала, колкото го държаха дебелите му крачка, пищейки от ужас.

Но той не бе единствен. Както знаем, Слалома, бащата на Слона, следобед често гледаше с бинокъла си какво става у ближните му, така че и тоя път той беше един от първите свидетели на икаровската авантюра.

Той се втурна по стълбите на Небостъргача, защото нямаше нерви да чака асансьора, и хукна към Врагецови. Стигна у тях едновременно с Буцо и двамата съобщиха на най-големия брат, че Цобра се намира на покрива на училището, което не му направи особено впечатление. Едва когато Слалома му обясни, че Цобра не възнамерява да слезе по стълбите, а ако се съди по всичко, ще полети надолу, Драгец се паникьоса. Най-напред си помисли, че малкият е полудял, че може би има слаби бележки и иска да се самоубие… но докато тичаше към училището, видя големите крила и разбра, че безумният изобретател е отново в стихията си, само че в една непозната дотогава форма, и това съвсем не го успокои.

Викаха Драгец и Слалома, викаха жените, викаха хлапетата, молеха Цобра да се откаже, но момчето само се смееше и размахваше крила. Когато най-сетне се увери, че с тях всичко е в ред и че работят отлично, той се върна до средата на покрива, за да се засили.

В този миг у Драгец се пробуди предприемчивият дух на Врагецови и той с възможно най-голямата скорост се втурна към игрището зад училището, смъкна мрежата от едната врата, после се спусна към другата, откъсна и нея и успя да се върне пред физкултурния салон, над който, според приблизителните му пресмятания, трябваше да прелети безумният изобретател.

През това време Икар съвсем хладнокръвно още веднъж пресметна траекторията и напълно съсредоточен застана на стартовата площадка.

— Целият свят ще говори за мене — каза той тихо, но тържествено.

И се затича.

— Едно, две, едно, две — командваше той крилата си, които послушно се полюшваха от лекия ветрец.

Увеличавайки постепенно скоростта, той бързо стигна до мястото за отскок, отблъсна се силно и с отворени очи полетя в пропастта.

Долу, от улицата, се чу викът на тълпата. Това беше един-единствен оглушителен вик на ужас. А Икар летеше. Наистина летеше.

Отколешната мечта на човека се беше сбъднала.

Но за много кратко. И свърши там, където свършваше покривът на салона, по-точно един метър по-назад.

Драгец и Слалома, които здраво държаха двете мрежи, сложени една върху друга за по-сигурно, зърнаха първо едното, дясното крило, и зачакаха да се появи и лявото, но вместо него се показа един крак, после още един, след това за миг им се стори, че Цобра, който явно малко преди това бе изгубил лявото си крило, просто ще седне на ръба на покрива, но това се оказа само зрителна измама, защото ускорението все пак беше твърде голямо.

Еднокрилото момче се плъзна, извика и падна.

В мрежата.

Но не всичко мина така гладко. Когато Цобра тупна, паднаха и двамата мъже и изобретателят се намери на земята. Но мрежата все пак свърши работа — момчето само малко се понатърти, на Драгец също така нищо му нямаше, но той, за щастие, стоеше от оная страна, от която Цобра нямаше крило, за разлика от Слалома, който естествено стоеше от противоположната страна и затова крилото го перна по главата.

На другия ден един познат го попита защо има лейкопласт на главата, а известният футболен треньор Слалома отговори:

— Удари ме дясното крило.

— Проклети хлапаци — ядоса се познатият. — Взеха да посягат и на треньорите.

А какво стана с Цобра?

Какво ли… впрочем и сами знаете, че педагогическите методи на Драгец не се отличаваха нито с разнообразие, нито с особен финес.

— Друг път да знаеш — каза Драгец на Цобра. — Човек не може да лети със силата на мускулите си. Това е фантазия. Но има нещо, което може да лети само благодарение на човешката сила.

— Кое е то? — попита Цобра.

— Шамарите — отвърна Драгец.

И те наистина полетяха.

Глава 30

За най-голямата фалшификация в историята на едни залив

Гларусите кръжаха еднообразно и вяло. Очевидно, сред тях нямаше нито един Джонатан Ливингстън. У нито един от тия костенски ленивци не се забелязваше стремеж към съвършенство.

Опънаха палатките (учениците, а не гларусите) в едно малко, тихо заливче и тъй като мнозина от тях правеха това за първи път в живота си, временният им лагер не можеше да се похвали с някакъв казармен ред. Една палатка беше килната на една страна, втора — точно обратното, на друга, трета — на четвърта и пета страна, но това не смущаваше никого, а най-малко Фабиян, макар че неговата палатка беше опъната образцово, с окопи от всички страни като средновековен замък, а на предната й рейка имаше даже малко знаменце, което весело се развяваше от обедния ветрец.

Навремето, когато се бе вдигнал шумът около Триест, в една дъждовна нощ, някъде близо до Постойна, Фабиян трябваше в най-проливния дъжд да разваля палатката си и да я опъва наново половин метър по-надясно, защото в първоначалния си вариант не беше на една линия с останалите, а поручикът им имаше изключително чувство за симетрия. Оттогава Фабиян опъваше палатка много грижливо, независимо от това, къде се намира, та дори и на такова съвсем спокойно и идилично място.

След няколко уводни думи за разчленеността на нашия бряг, както и след кратките разяснения от политическо естество (как има хора, които биха искали той да е не само разчленен, но и разделен), учениците получиха пълната свобода да плуват до насита. Впрочем Фабиян не пропусна случая да спомене, че тук може да има и акули, но тъй като сам не вярваше в това, спокойно посвети цялото си внимание на една англичанка, която лагеруваше в същото заливче, недалеч от палатките на учениците и която не криеше възторга си от брадатия учител. Освен това тя изпитваше към него същите чувства, каквито сигурно е изпитвал лъвът към Андрокъл, защото веднага след пристигането им Фабиян беше извадил от петата й няколко игли от морски таралеж.

За щастие Фабиян знаеше малко английски и скоро двамата тихо си гукаха на една самотна скала, макар че опитното око можеше да забележи, че отпуснатият на пръв поглед Фабиян непрекъснато държи под око всеки ученик — и във водата, и на сушата. Но не стана нужда да се намесва.

Стигна се само до един инцидент, и то, когато Шилото набоде някакъв октопод и го сложи точно над главите на Мацалото и Дуня, които, излегнати по корем, спяха полу на слънце, полу на сянка, след което злобно извика: „Спасявайте се кой както може“.

Дуня моментално отвори очи и видя точно под носа си огромното чудовище, което протягаше към същия тоя нос гадните си, лигави пипала. При вика на Дуня Мацалото скочи и храбро ритна с крак чудовището. Фабиян също се сепна, но като видя, че става въпрос за един стар номер, отново седна до англичанката и така я погледна в очите, че тръпки я побиха, макар да беше много горещо.

А Шилото изчезна и се появи отново, чак когато теренът беше вече чист и духовете се бяха успокоили.

За да направи по-силно впечатление на англичанката, Фабиян й надрънка какво ли не, между другото и това, че е художник, много ценен и уважаван, с няколко самостоятелни и с още повече несамостоятелни изложби. Не очакваше тя да се хване на въдицата и затова, противно на волята си, трябваше да й обещае, че още същия следобед ще й нарисува заливчето — за вечен спомен, а когато тя отиде в палатката си, Фабиян взе да проклина собствената си глупост, но накрая все пак извика Мацалото, като не пропусна още в началото на разговора да изтъкне, че напълно съзнава крайно непедагогичния характер на молбата си. Мацалото го успокои и каза с покровителствен тон, че това може да се случи на всекиго, че на лъжата краката са къси и разни други мъдрости, които Фабиян изслуша с голямо самосъжаление, а после момчето седна на една скала, която англичанката не можеше да види от своята каравана, и след трийсетина минути рисунката беше готова.

Когато Фабиян я видя, подсвирна от възторг, но след това като истински познавач присви лявото си око и каза:

— Тук липсва нещо, драги мой.

— Може би искате да я пооцветя малко, а?

— Не — отговори Фабиян, — липсва подписът на автора.

Той взе флумастера на Мацалото и написа в десния ъгъл своето име и презиме.

Това беше най-голямата фалшификация в художествената история на заливчето.

— До гроб ще съм ти задължен — прошепна Фабиян. — Което обаче не означава — повиши глас той, — че вече няма да учиш по география. При мене няма привилегии… Но ще ти се отблагодаря… знам с какво, ще ти се отблагодаря с един прекрасен подарък.

И така Мацалото получи камък с древен отпечатък от риба, който Фабиян беше намерил близо до Делнице, а прочутият художник хукна към своята Жулиета. Миг по-късно от каравана с ливърпулски регистрационен номер се чу едно възторжено: „О-у-уу“.

Вечерта Фабиян седеше като Зевс на Олимп, висок и силен, със смешно венче на главата, изплетено от англосаксонската Хера, и беше в много особено настроение. Учениците естествено познаваха Видрич[1], знаеха стихотворението „Роби“, а и героят му Елий Глауко и неговата робиня, русокосата варварка германка, не им бяха непознати, но стихотворението, което Фабиян издекламира сега, под трепкащата светлина на звездите, чуваха за първи път и това беше достатъчно то да се запечата за цял живот в младите им чисти сърца. Гърлата им се свиваха, стиснати от силата на Поезията, а младите им бедра тръпнеха в предчувствието на зрялата любов.

Стихотворението беше следното:

Отдавна изгряха звездите. — О, мила, излез от палата!

Виж, под колоните мраморни сенките спят посребрени

и сребърен месецът свети далече, от връх планината.

О, мила, обичана моя! Ела тук при мене!

Ела тук, където потокът сред вейки надвиснали пее

и в тънките стройни върхари звезда несравнима е скрита,

където роса се отронва, щом вятър среднощен повее,

където омаяна птица с крила от коприна прелита.

Ох, идвай!… Когато луната лъчи чародейни разлива!

Сияен елмаз ще проблесне на Твойто чело белоснежно,

на мойте гърди приютена главата ти пак ще почива,

главата ти дивна, която воалът обгърнал е нежно.

Ох, идвай! По белите друми отдавна спят сенки стаени

и сребърен месецът грее далече, от връх планината.

Ох, идвай, обичана моя! Ох, идвай при мене!

Прекрасни цветя ти оставих отвън пред вратата!

Още дълго след последния стих цареше мъртва тишина. Такова хубаво нещо не бяха чували досега нито учениците, нито красивото заливче. Впрочем най-хубавите стихотворения винаги липсват в ученическите христоматии, дявол знае защо.

Дори и англичанката, макар да не разбра нито дума, тихо подсмърчаше, чувствувайки, че се е случило нещо изключително. А Фабиян, като видя, че децата се натъжиха, а и за да угоди на своята Жулиета, прехвърли през ума си всички английски стихотворения, които знаеше, но тъй като в тая своя вехтошарница не откри нищо завършено, взе китарата и запя доста погрешно:

I am what I am

Popai is sailor man[2]

— а накрая засвири като локомотив.

Този внезапен и доста неуместен обрат отначало стъписа учениците и англичанката, но скоро пак се възцари предишното весело настроение и в края на тая успешна литературно-музикална вечер и ливърпулчанката пееше:

„И поу стълбата нагоуре, и поу стълбата надоулоу…“

[1] Владимир Видрич (1875–1909) — хърватски поет. — Б.пр. ↑

[2] Аз съм, каквото съм Попай е моряк. — Б.пр. ↑

Глава 31

За това, как в новата къща на Врагецови, над която беше надвиснала опасност, се настани една личност, чийто корем беше по-голям от този на Буцо

Знаете как стават тия работи: някой казал на някого, той пък казал другиму и така научиха и онези, чието задължение е да научават, а именно, че новата къща на Врагецови е построена без разрешително, незаконно както се казва и един не така прекрасен ден братята получиха син плик, в който имаше доста дебело писъмце, по-точно формуляр, написан на пишеща машина…

Къщата подлежи на събаряне!

Така пишеше в него.

И въобще, както казаха на Драгец, когато отиде в съвета, в най-скоро време целият Квартал щял да бъде съборен и затова никой нямал право да строи на това място. Там щели да бъдат издигнати пет-шест противни небостъргача, в които ще получат жилища и обитателите на Квартала.

Драгец не отиде на работа, а в „Пешченица“ и там се налива два или три, а може би и четири часа. Когато си тръгна, ходеше като Чарли Чаплин, но лицето му беше сериозно като на Бъстър Китън. Беше сърдит на целия свят, споменаваше и държавата в един по-сексуален смисъл, което впрочем напълно й прилягаше, а когато срещна Дългоносия, Дадо и малкия боксер, въобще не ги поздрави. Само излая срещу бедното кученце!

— Я го виж ти — спря се Дългоносия и погледна след Драгец. — Как лае само.

* * *

Осем дни след това лаене пред новата къща на Врагецови пристигна групата за събаряне. Но там я чакаше страхотна изненада. На всеки прозорец на къщата стоеше по един Врагец, а на вратата — главата на семейството, Драгец, с една млада жена под ръка, която несъмнено чакаше дете, но то очевидно се беше забавило малко повече в корема й. По всичко си личеше — умно дете…

Откъде се взе сега тая жена, ще попитате вие.

Ето как стана това.

Когато на другата сутрин след онова лаене изтрезня, Драгец отиде при адвокат. Адвокатът живееше на улица „Месничка“ и тъкмо тая сутрин си беше залял панталона с кафе, затова беше ядосан. Освен това и недочуваше, но не от кафето, а по рождение.

— С нищо не мога да ви помогна, младежо — каза той, когато най-сетне разбра за какво става дума. — С нищо! Каквото сте дробили, това ще сърбате.

Но междувременно Драгец размаха под носа му една по-едра банкнота, която поуспокои стария хитрец и той седна на креслото. Хвърли още един поглед към банкнотата и каза:

— Тоест, да. Съществува един изход. Имате ли бременна жена вкъщи?

— Не… Нямаме… вкъщи.

— Какво казахте?

— Че нямаме… вкъщи.

— Е, това може да се уреди. Може би у съседите има някоя бременна жена.

— Добре — поколеба се Драгец, доста смутен. — Да речем, че имаме… това с какво променя нещата?

— Какво казахте?

— Това с какво променя нещата — кресна Драгец.

— Какво крещите — ядоса се адвокатът. — Променя ги и още как. Ако в къщата има бременна жена, нямат право да я съборят.

Драгец остави банкнотата на масата и тя в миг изчезна.

Когато се върна в къщи, разказа на Перо, Мацалото и Дуня (последните двама имаха хубав тен от костренското слънце), че им е необходима бременна жена.

— Слушай, Дуня — започна предпазливо Мацалото, — какво ще стане, ако ти сложим…

— Какво! — викна Дуня.

— Такова… ако ти сложим възглавница…

Дуня се изчерви, взе си книгата от канапето и сърдито изскочи навън.

— Не се притеснявайте — обади се тогава спокойно Драгец. — Ще имаме бременна.

Той тайнствено се усмихваше.

Братята го погледнаха така, сякаш беше откачил, но нещо в гласа му ги накара да повярват, че знае какво говори.

— Та значи — продължи Драгец с наведена глава, така че тя почти опираше в гърдите му, — аз не исках да ви кажа, докато не завършим къщата… че аз… такова… се ожених…

Те го гледаха с ококорени очи.

Мацалото тихо подсвирна.

— Такова… аз, значи, там, на работата, се запознах… такова… И ние… всъщност тя… забременя де, и тогава, както се казва… сключихме брак.

— Оная русата, дребничката ли? — попита бързо Перо.

— Оная русата, дребничката — потвърди Драгец.

— А защо не каза?

— Така се бяхме уговорили с нейните родители… Да остане при тях, докато завършим къщата. Не можех да я доведа в тая кочина. Пък и в края на краищата, какво ви засяга вас, хлапетата.

— Че това е гениално — викна Мацалото радостно. — Значи си имаме бременна.

— Имаме си… Ето, виждаш ли — въздъхна Драгец. — Всяко зло за добро.

И така един ден, преди да дойде групата за събаряне, дребната руса словослагателка се пресели в новата къща на Врагецови. Тя имаше дълга коса, няколко петна на носа си и червени, леко подпухнали бузи.

— Всъщност е по-хубава — оправдаваше се Драгец, натоварен с десетина пакета, докато братята се ръкуваха с новата си роднина, а през това време с второто такси пристигна останалата част от зестрата.

— Соня — трябваше да повтори много пъти дребната блондинка, промъквайки се през шпалира на Врагецови, докато не се добра до вратата. Харесаха я от пръв поглед, особено Буцо.

— Чудесно — каза Буцо, — сега вече няма да ме подигравате заради корема ми. Нейният е по-голям от моя.

— Да — каза Перо, — ама нейният ще изчезне, а твоят ще си остане за цял живот, бъчва такава.

— Как така… ще изчезне? — чудеше се Буцо.

Но никой не му отговори и той дълго си блъска главата. Тая мисъл не го напусна и когато отиде да спи в стаята, в която Перо още не беше успял да инсталира хитроумните изобретения на Тесла. Защото дребната руса словослагателка с големия корем естествено получи единствената завършена стая.

Та така значи. Сега ви е ясно откъде се взе младата жена, която стоеше на прага на къщата под ръка с Драгец, когато пристигна групата за събаряне. Но за това голямо събитие ще прочетете в една от следващите глави.

Глава 32

За една страхотна идея и за това, което се случи

Освен нещастната си любов, Шилото имаше още един проблем. А именно, четири слаби бележки в дневника и никакви изгледи да ги поправи, защото учебната година свършваше след няколко дни.

И тогава му хрумна страхотна идея. Да изгори дневника!

На четвъртия ден след завръщането си от екскурзията той навлече черни панталони, черна фланелка и черни ръкавици, измъкна въжето за пране, закрепи на единия му край желязна кука и се промъкна до училището. Откъм фасадата то беше твърде неподходящо за изкачване, пък и можеха да го забележат от улицата, затова той пълзешком се добра до физкултурния салон, където беше тъмно като в рог, и при третия опит захвана куката за перваза на един прозорец високо горе, почти под самия покрив на салона. Дръпна въжето, за да провери държи ли куката добре, и се покатери бързо и ловко като маймуна. От другата страна шведската стена стигаше тъкмо до тоя прозорец, затова, след като нави въжето и го остави на прозореца, той се спусна долу, излезе от салона и се промъкна до стаичката на портиера. Там взе ключовете, ония, над които стоеше надписът УЧИТЕЛСКА СТАЯ, и тръгна нагоре по стълбите. На първия етаж обаче се натъкна на непредвидено препятствие.

Старият портиер, който тъкмо бе обиколил за последен път училището, ей тъй, колкото да се отчете, се прозяваше шумно и уморено, сигурен, че както винаги всичко е наред и ако някой му речеше, че може да се сблъска с някакво момче, щеше да му отговори, че лъже. Момчето обаче навреме се шмугна в една класна стая и се спотаи, докато теренът не се очисти, а после безшумно стигна до учителската стая, отключи вратата и запали джобното си фенерче.

Беше идвал тук няколко пъти, обикновено да му четат конско, но не знаеше къде стоят дневниците. Отвори няколко шкафа, за щастие всички бяха отключени, и едва в четвъртия намери онова, което търсеше. Грижливо, дори много старателно подредени дневници. На един от тях пишеше VIII „б“. Ръцете му се разтрепериха и в гърдите му се надигна тържествуващ вик.

Нов проблем: къде да изгори дневника?

Той се замисли за миг и се сети за оня филм, за оня таен агент в Цариград ли беше, къде ли, който гореше писмата в умивалника. Ами че да…

Измъкна шишенцето с бензин, поля омразната дебела книга и я сложи в умивалника. Драсна клечка кибрит, лумна пламък. Не всичко вървеше гладко, нужно беше известно време, защото петиците, четворките пък и тройките оказваха значителна съпротива, но скоро и от тях, и от двойките, и от единиците остана само една кръгла нула.

Върна се по същия път — без произшествия. Преди това естествено остави ключа в стаичката на портиера.

— Представи си само — чу на следващия ден разговора между две учителки. Бъбреха в коридора в очакване да удари звънеца. — Някой снощи е изгорил един стар дневник. На един осми клас отпреди три години…

— Странно — каза другата. — Да беше изгорил някой нов, от тая година, това вече се е случвало… но стар! Луд човек…

Шилото бавно се приближи до прозореца. Опря се с лакти на перваза и се загледа към Слеме.

Беше му лошо.

Глава 33

За една смърт, за една гладна стачка и как завърши всичко това

Междувременно Папируса умря. За неговата смърт Цобра научи от Кутрето. Една сутрин, тъкмо когато Цобра се стягаше за училище и с двата си свенливо намокрени показалеца имитираше сутрешно миене, в кухнята с тъжно скимтене се втурна Кутрето. Захапа панталоните на момчето, а то със смях се отбраняваше и викаше:

— Пусни ме, трябва да ходя на училище.

Но Кутрето не го пускаше. Тогава Цобра каза малко по-сериозно:

— Пусни ме, космата маймуно, вече е осем без десет.

Но Кутрето не го пускаше.

Цобра се ядоса, грабна една обувка и замахна, за да уплаши животното, но Кутрето нито се уплаши, нито пусна панталоните.

Тогава момчето, все още с обувката в ръка, се сети, че всъщност Кутрето никога не бе проявявало особена склонност към шегите и че покрай Папируса кучето бе придобило отмерени, по старчески достолепни маниери… и това го накара все пак да тръгне натам, накъдето нетърпеливо го дърпаше животното.

Колкото повече се приближаваше към къщата на Папируса, толкова повече се убеждаваше, че се е случило нещо ужасно.

И наистина беше така.

Кучето легна край мъртвия си партньор, лизна вече почти вкочанената му ръка и въпросително погледна Цобра. Момчето със свито сърце се взираше в умрелия си приятел, а сетне бързо се обърна и изтича да викне съседите.

Погребението се състоя няколко дни по-късно на Мирошевац. В Мирогой нямаше място за стареца, тъй като всичко беше вече запълнено — тъпканицата беше по-голяма, отколкото по загребските паркинги… Все пак не можеше да се каже, че погребението беше скромно. И то благодарение на обстоятелството, че Папируса не умря като сетен сиромах. Когато Кмичек, съседът му, когото старецът не можеше да понася, душеше из къщата, използувайки единствената възможност да разгледа жилището на човека, от когото близо петдесет години го деляха само няколко метра, но който все пак нито веднъж не го поздрави, а камо ли да го покани у дома си — та тоя именно Кмичек намери под някакъв стар потир (кой знае къде го беше намерил, купил или откраднал Папируса) едно голямо, запечатано писмо, адресирано до Цобра.

Макар да го засърбяха ръцете, дълбоко в душата си Кмичек беше честен човек и предаде писмото на момчето.

В него пишеше:

Мило Момче

Докато четеш туй Писмо ас ше съм вече мъртъф. Много зле се Чуствам.

Като Умра не пущай никой в къщи. Земи оная стара възглавница на която е исписан Франкопст как се прощава с жена си оная шарената пухкавата. Вътре в тая Възглавница ше намериш Пари туй е за мойто Пугребение а каквото остане е за Кутрето. Ти го земи при Себе си и нека бъде при Тебе докато не Пукне.

Аугуст Крантек

Подписът беше много голям, много натруфен, един от ония австро-унгарски подписи с воланчета, маншети, вълнички и крилца.

Цобра проля няколко сълзи, а Кутрето, почувствувало някак инстинктивно, че на това парче хартия има нещо, което се отнася до останалата част от живота му, лизна писмото в знак на благодарност.

Във възглавницата момчето намери доста голяма купчина пари. Впрочем между тях имаше и стари, излезли от употреба банкноти, но и съвсем нови, а тук-там и по някой златен предмет. Та затова погребението не беше бедняшко. Драгец много честно описа всичко, което намериха във възглавницата, продаде златото, купи парцел, плати ковчега и разноските по погребението, а останалите, пари внесе в банката.

Не липсваха и хора, които да изпратят стареца в последния му път. Защото, макар че Папируса беше в известен смисъл човекомразец, той все пак беше част от Квартала, един от ония, които придаваха колорит на тая малка работническа колония, обкръжена от заплашителни небостъргачи и вонящи фабрики.

Така че и това беше наред. Пък и денят беше хубав, та си направиха една приятна разходка. Всеки хвърли по шепа пръст, много сериозно и с достойнство, както го изисква смъртта.

По-големи проблеми имаше с Кутрето. То, изглежда, беше прочело някъде, че вярното куче умира заедно с господаря си, като чисто и просто престава да яде, докато не измършавее като чироз и душата му не излети през носа. Ето виждате ли колко е лошо, когато кучето чете вестници и възприеме от тях някои чуждоземни нрави.

Цобра, а с него и всички Врагецови (дори и Соня) се видяха в чудо. Защото Кутрето наистина се топеше, лежеше със замислен поглед и от време на време започваше така да вие, че всички ги побиваха тръпки.

Най-учуден от това поведение на Кутрето беше малкият Буцо, който за един хубав сандвич би позволил да изиграят с него футболен мач, а за два — и продълженията му.

— Колко си глупаво, Кутре — говореше малкият на кучето, когато наблизо нямаше никого. — Трябва да се кльопа, знаеш ли. Иначе ти прилошава. Мене ме боли коремът, като не ям. Направо припадам.

И предложи на Кутрето филията си с пастет, но кучето само извърна глава с отвращение и се загледа надолу по улицата, където беше преживяло много щастливи дни, а Буцо захапа лакомството със смесени чувства. Беше му естествено жал за Кутрето, ала щеше да му е жал и ако на кучето изведнъж му се отвореше апетит.

Само Цобра можеше да оправи работата. Момчето седна на малката пейка в двора, пред която лежеше кучето, сложи главата му в скута си и каза:

— Слушай сега! На тебе с твоя пилешки мозък не ти е ясно, че всички трябва да умрем.

Думите му бяха изненадващо зрели за възрастта му, но Цобра си беше такъв.

— И птиците, и дърветата — продължи Цобра, — и тревата, и котките, и кокошките, и мишките, и кучетата, всички трябва да умрат.

Кутрето кимна с глава.

Това поне е ясно, искаше да каже то, но не можеше да говори.

— И хората — продължи Цобра.

Кучето отрицателно поклати глава.

Не, хората не умират, то беше сигурно в това. Хората са твърде умни, за да им се случи такова глупаво нещо. Но, изглежда, че партньорът му все пак беше умрял онзи ден. Впрочем затова сега е в това състояние, нали. Затова не яде. Всъщност мислите ми са доста объркани, реши Кутрето, макар че за едно куче и това беше невероятно. Но, продължи той, кой ще ме храни?

— Сега ти си мое куче и аз ще те храня — каза момчето, налучквайки мислите му. — Имаш в спестовната си книжка толкова мангизи, че можеш само да лежиш и да лапаш. Тъпкан си с пари!

Значи, той ще ме храни, допусна тая възможност Кутрето. Но не, сепна се то, аз непременно трябва да пукна, защото това е много изискано. Ако сега почна да плюскам, ще си остана едно съвсем обикновено куче, което наистина дълго е тъгувало, но накрая все пак е забравило всичко. А аз не искам да забравям, аз искам да пукна и всички да говорят за мене, а и във вестника може да пишат… Друг пък ще пишат! Ами я да чуя какво още ще ми каже тоя малък човек, може пък да ме убеди.

— Сега имаме нова къща, а си нямаме куче. Някой трябва да я пази, когато ни няма у дома, като отидем на кино или на мач, или…

Да, мислеше си Кутрето, това е един много солиден аргумент. Наистина, вече няма да тегля количка, но нима и това не е един вид сътрудничество, и то съвсем почтено? Не ми се живее от рента като някакъв богат безделник, много повече ми се иска да бъда полезен. Ами да, може би така ще е най-добре. Впрочем сега вече наистина чувствувам, че бих могъл да изям цял вол на шиш и то заедно с шиша.

Не получи вол, но му дадоха говежда кайма и мляко.

И то малко, за да не му стане тежко.

Не мина много време и козината му отново придоби стария си блясък, той отново се впусна в нощни авантюри за ужас на съседските котки и често се спираше пред бившата си къща, в която сега се беше настанила някаква далечна роднина на стария Папирус, която бе успяла да измами жилищната комисия, твърдейки, че се грижела за стареца всеотдайно и нежно чак до смъртта му.

Глава 34

Която разказва за кремпитите и марципаните, за Тина Търнър и розите

„Ах, устни, ах устни, вий рози на моето лято! Ах, очи, ах, очи, вий, слънца на моя свят!“ беше възкликнал още Станко Враз[1] но това няма нищо общо с нашия разказ, освен дето и в тая глава става въпрос за рози.

Учениците от класа на Мацалото и Дуня започнаха да събират пари за прощални подаръци на учителите. Ония, на които им липсваше въображение, предлагаха разни кристални вази и тям подобни боклуци, други бяха привърженици на строго индивидуалните подаръци: от лула за учителя по хърватски, до шарена вратовръзка за Брут и умрял плъх за учителката по математика, но в края на краищата, съобразявайки се с финансовите възможности на родителите си, решиха да купят цветя.

Рози.

Парите бяха предадени на Дуня и Мацалото, които можеха свободно да разполагат с тях, т.е. с малко пари да купят много цветя.

Това ставаше по време на гостуването на Айк и Тина Търнър в Загреб. Мъжката част от загребското население се спираше пред големите афиши, на които доминираха краката на Тина, и дълбоко въздишаше, а младежта се възмущаваше пред касите, на които се продаваха билетите за Концертната зала — по стотачка единия.

Цяла стотачка!

Дуня и Мацалото бяха отчаяни, но изведнъж Мацалото се сети:

— Че ние имаме мангизи.

— Ония… за розите ли?

— Ами да.

— А розите?

— Ще се оправим.

— Как?

Мацалото тайнствено се усмихна.

— Не се тревожи — каза той. — Всичко ще бъде наред.

На Дуня толкова й се искаше да види тая Тина и тоя Айк, че би се съгласила и на много по-лоши неща, и така…

… и така двамата се озоваха тая събота във „Ватрослав“, чувствувайки се като изгубени в огромните пространства, сред тия безкрайни килими, космически свещници и хора, облечени толкова по-различно от тях.

Мислеха си, че ще бъде пълно с млади хора в джинси като Мацалото и с миниполи и семпли блузки като Дуня, но се излъгаха. Беше дошъл загребският елит, все някакви кремпити и добуш торти, посипани с блестящи пайети и техните марципанени кавалери със строги физиономии, сякаш след няколко минути щеше да започне някакво много важно погребение.

Кремпитите и марципаните заеха първите петнайсет реда и взеха да се прозяват от скука. После, когато се появи Тина, те се зазяпаха в красивите й крака и ревниво поглеждаха ту Айк, ту Тина, ту жените си и отново Тина, после себе си, след това Айк и пак Тина, а музиката въобще не ги интересуваше. От време на време недоволно се обръщаха към задните редове, откъдето по някой път се раздаваха виковете на младите, но авторитетните първи редове все пак успяха да наложат привичната за тях дисциплинирана атмосфера и всичко мина доста вяло. Тина се разсърди на загребската публика, което впрочем сподели и пред журналистите, а що се отнася до Дуня и Мацалото, те горе-долу доволни се прибраха в къщи, а после се замислиха за розите.

Е, скъпи мои, нали знаехте, че розите имат бодли.

Но Мацалото ненапразно се хвалеше, че всичко ще бъде наред и на следващата вечер пристигна на срещата с огромни градинарски ножици и жълта найлонова кесия в едната си ръка, и с две бели найлонови торбички в другата.

— Вчера марципаните ни развалиха вечерта, а днес ние ще им я развалим — каза той.

Дуня гледаше ножиците.

— Мислиш… да си ги откъснем?

— Точно така. Пред хубавите си къщи те имат хубави градини, а в тях — хубави рози. Следователно…

— Мене ме е страх.

— А, така ли? А не те беше страх да похарчиш мангизите.

— Ами… ако ни спипат?

— Няма да ни спипат — каза самоуверено Мацалото и така се озоваха в трамвая, а после по тъмното продължиха пеша до Пантовчак.

— Започваме — пошепна Мацалото на Дуня. — Ти стой тук. Аз ще ти хвърлям розите през оградата, а ти ги пъхай в тия найлони.

Той взе само градинарските ножици и тайнствената жълта кесийка, безшумно се прехвърли през оградата и скоро към Дуня полетяха цветя. Тя трепереше от страх, но послушно ги събираше.

В тоя миг се появи една кола и я освети с фаровете си. Дуня тихо изписка, но автомобилът равнодушно отмина.

— Мацало, Мацало, стига толкова — тихичко викаше тя.

Мацалото се показа, подминаха няколко къщи и той отново се вмъкна в една градина и започна да реже най-хубавите рози, т.е. най-хубавите на пипане, когато изведнъж видя нещо черно и огромно, а това черно и огромно глухо ръмжеше…

Това беше куче, и то голямо, нещо повече — свиреп пес, готов да го разкъса. Мацалото прецени разстоянието до оградата и видя, че всеки опит за бягство е безсмислен. Животното щеше да го настигне с няколко скока, щеше да се хвърли на гърба му и… Но хитрият Врагец се беше подготвил за такава възможност и сега се разкри тайната на жълтата кесийка, от която Мацалото измъкна един великолепен кокал с много великолепно месо по него и го хвърли към кучето, шепнейки му успокоително.

Глупавото куче, на което иначе господарят му имаше безгранично доверие, така че му поверяваше и собствената си жена, спря да ръмжи и се нахвърли върху кокала.

Мацалото си отдъхна, отряза няколко рози и ги хвърли на Дуня, която не знаеше какво се беше случило, но се досещаше, че нещо не е наред, щом като толкова дълго нито една роза не беше скочила през оградата.

В третата градина обаче се случи най-лошото. Собственикът видя сянка в градината, уплаши се за своето, макар и не с тежък труд, спечелено имущество и извика милиция. И тъй като милиционерският участък беше съвсем наблизо, колата веднага долетя, та Дуня и Мацалото успяха само да захвърлят всичко, дори и ножиците.

Хукнаха към гората, като на няколко пъти падаха, докато се доберат до дерето, а след това като обезумели тичаха още неколкостотин метра.

— Видя ли, видя ли — повтаряше Дуня, докато Мацалото я дърпаше за ръката и я подканяше да тича по-бързо. — Казвах ли ти, казвах ли ти.

— Млъквай — крясна Мацалото. — Иначе ще те оставя тук.

А на другата сутрин цветята трябваше да бъдат в училище. Дуня не можеше да очаква помощ от Цербера. Той сигурно щеше да я набие.

В трамвая Мацалото стисна устни и каза:

— Върви си в къщи и спи. Утре цветята ще бъдат в училище, точно в осем, иначе да не се казвам… как беше… аха, Мацало Врагец.

Тази нощ лампата в кухнята на новата къща на Врагецови въобще не угасна. А на сутринта едно недоспало момче, впрочем то вече не беше момче, с големи лилави кръгове под очите бавно се тътреше към училището, понесло десетина доста големи пакета.

Дуня го чакаше на ъгъла и много се учуди.

— Я се виж на какво приличаш — каза тя.

— Добре, че въобще съм жив — сопна се Мацалото.

— Носиш ли розите?

— Нали виждаш, че ги нося — отвърна уморено той.

Дуня нищо не разбираше. Пакетите бяха плоски, дебели около половин сантиметър.

А когато учителите ги отвориха, всичко стана ясно. Всеки беше получил по една картина на Мацалото и на всяка от тях имаше рози. Свежи, току-що нарисувани, бели, червени, розови… Имаше дори и една черна. На картината, която получи учителката по математика.

[1] Станко Враз (1810–1851) — словенски поет, който е писал и на сърбохърватски език. — Б.пр. ↑

Глава 35

В която нашата история лека-полека се приближава към своя край

Строителният инженер се казваше Дамир Травица. Точно така. Не Травич, не Травец, не и Травен, нито Трава, а тъкмо Травица и това открай време му струваше доста нерви.

Когато някой питаше за него, например: „Моля, къде е Травица?“, неговите верни приятели от предприятието отговаряха в хор: „Лапна го една кравица“.

Та така.

Освен това предишната нощ Дамир Травица не спа. Заболя го зъб и посред нощ хукна с такси към „Перковчева“, където иначе се намира загребският център за скоростно вадене на кътници и където нощем се чува пеене, по-омайно от онова, което се носи от близката сграда на Хърватския народен театър. Обаче там не му извадиха зъба (на „Перковчева“, а не в Хърватския народен театър), а само го рязнаха с надеждата да му изтече половината литър гной, но това му помогна и през останалата част от нощта той успя да подремне малко, а на сутринта подбра комбито, зидаря, дърводелеца и четирима работници и се отправи към първия обект за събаряне.

Разрушиха един гараж, съпровождани от коментарите на собственика, които обхващаха цялата рода — от детето до бабата, а след това се запътиха към къщата на Врагецови.

Там, както си спомняте, завариха Врагецови в пълен състав, всеки на своя прозорец. Буцо надничаше през таванското прозорче и викаше: „Пфу!“, Щефек плюеше, а Мацалото държеше пред себе си голям лист, на който пишеше: „Go home[1]“, Перо беше грабнал голяма тояга, а Драгец и дребната руса Соня (малко уплашена) стояха пред къщата, както вече май на два пъти споменахме, хванати под ръка.

Дамир Травица излезе от комбито, мушна под носа на Драгец решението и каза:

— Аз съм Травица от групата за събаряне. Молим ви да освободите къщата, защото веднага почваме.

В същия миг Цобра, който дотогава се криеше, духна през една стъклена тръбичка парченце маджун и улучи Травица по отеклата му главица. Травица изрева и се закани с юмрук към прозореца.

— Съжалявам, другарю… как казахте…

— Травица.

— Съжалявам, другарю Травица — каза Драгец.

И посочи дребната руса Соня.

— А, не се хващаме на тая въдица — решително възрази Травица, който знаеше за тая пролука в закона (или по-скоро за това хълмче в закона, ако искаме да бъдем прецизни). — Разполагам с всички ваши данни, драги мои, от които се вижда, че никой от вас не е женен, следователно сте взели другарката на заем.

— А какво ще кажете за това? — попита Драгец и му мушна под носа удостоверението за граждански брак, в което черно на бяло пишеше, че той и Соня са мъж и жена.

Травица отвори вратичката, която му служеше за поемане на храна и въздух, и тя остана отворена през цялото време, докато четеше законния документ. Това беше много смешна сцена. Той държеше под носа на Драгец решението за събаряне, а Драгец му буташе под носа удостоверението за граждански брак.

— Така значи — прецеди Травица и се хвана със свободната си ръка за подутата буза. — Така значи…

И зидарят, и дърводелецът, и четиримата работници се загледаха в удостоверението за граждански брак.

Тогава Травица с болезнена гримаса пъхна решението обратно в джоба си, влезе, без да се сбогува, в комбито и така силно тръшна вратата, че шофьорът от другата страна изхвръкна от колата.

Зидарят, дърводелецът и четиримата работници още веднъж премериха с поглед солидната сграда и доволни се върнаха в колата. И Травица беше доволен, но се мръщеше заради зъба. Той беше един от ония редки хора, които са щастливи, когато ги изиграят.

Комбито се изгуби, изпратено от радостните викове на семейство Врагец.

— А сега — каза Драгец — да отпразнуваме сватбата, както трябва.

— И да съобщим на мама — обади се Цобра.

— Хм… да, прав си… ще съобщим — промърмори Драгец, който не беше много убеден, че майка им ще подскочи от радост като научи за това внезапно увеличаване на семейството.

И тя наистина не подскочи, а само се усмихна тъжно в своята франкфуртска стая и се загледа в голата стена.

[1] Махайте се! — Б.пр. ↑

Глава 36

В края на която вие получавате романче, а аз — хонорарче

От предишната глава изминаха два месеца.

На стадион „Динамо“ се бяха стекли множество хора, за да видят на живо своите кумири, които геройски заеха осмото място в миналия шампионат. Но това не е важно. Не осмото място, а тия герои. Защото зрителите, които ни интересуват, бяха дошли да гледат младежите, които играеха преди главната среща, т.е. Перо, тъй като мистър Хикс отново се беше върнал в отбора, смайвайки Слалома с невероятната си издръжливост, която, както вече знаем, беше придобил с кървава пот на челото.

И той наистина игра добре. Много добре. Дори отлично. Вкара един гол, подготви втория, а трети просто нямаше.

— Mien Gott, mien Gott[1]! — кръстеше се дебелият немски менажер, който беше дошъл да наблюдава играта на един друг състезател в главната среща.

— Така, така, в името на Кегел и Хант, искам да кажа на Хегел и Кант, така съм те учил — шепнеше Слалома с просълзени очи. — Моят син, моят син — говореше си той и добре, че Слона го нямаше наблизо, защото момчето сигурно щеше да се разреве от ревност.

— Видяхте ли Перо — обърна се Драгец към обущаря, който седеше малко по-нагоре, вляво, но се правеше, че не чува. Ала и той вътрешно ликуваше.

— Това момче — каза после обущарят на жена си — прави чест на футбола (фраза, която беше научил от „Спортске новости“).

— Хайде, сините! — ревеше Мацалото и така здраво стискаше Дуня, че тя посиня.

— Цапни го — пенеше се Дългоносия, който естествено също беше тука. — Пречукай го! Откъсни му крака!

— Хайде, недей да вдигаш скандали! — викаше майката на Дадо, макар да знаеше, че всъщност няма по-добър човек на света от мъжа й. — И ти стой мирно, нищо не виждам — обърна се тя към Дадо.

— Искаме гол, искаме гол — скандираха Щефек и Цобра!

— Събори го! Събори го, преди да стигне до наказателното поле — викаше някъде откъм северната страна Дамир Травица, обхванат от познатата ни разрушителна еуфория.

— Жестоко — измърмори Черния Джек от другата страна на трибуните.

— А-а-а-аааа! — ревеше и човечето, което Соня държеше в кошчето на около седемстотин метра от стадиона, пред новата къща на Врагецови.

— Ау-ау — отвърна Кутрето, въоръженият със зъби телохранител на онова мишле в кошчето.

А Буцо? Буцо се мотаеше по трибуната и нагъваше цици-мици на клечка. Като излапа и цицито, и мицито, започна да ближе онова, което беше останало на клечката.

Та така.

За вас романче, а за мен — хонорарче.

[1] Боже мой, боже мой! — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.